Přeložila Štěpánka Svobodová

WHAT THE NEIGHBORS SAW

Text Copyright © 2023 by Melissa Adelman

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Translation © Štěpánka Svobodová, 2024

ISBN 978-80-242-9792-7

Obsah

2013

Alexis

Blair

2014

Alexis

Blair

Alexis

Blair

Alexis

Blair

Alexis

Blair

Alexis

Alexis

Blair

Alexis

Blair

Alexis

Blair

Alexis

Blair

Alexis

Blair

Alexis

Blair

Alexis

Blair

Alexis

Blair

Alexis

Blair

Alexis

Blair

Alexis

2015

Blair

Alexis

Jsi pryč, pryč, pryč,

dívala jsem se, jak mizíš

Ze skladby „Little Talks“

skupiny Of Monsters and Men

1 699 000 dolarů

5 ložnic, 4 koupelny + WC hosta, 465 m2

Shadow Road 51

Tento rozlehlý dům z roku 1927, situovaný na výjimečném místě v tiché, neprůjezdné ulici spolu s dalšími nemovitostmi tržní hodnoty vyšší než tři miliony dolarů ve velmi žádané čtvrti River Forest, čeká na to, až si ho zrekonstruujete nebo přestavíte na svůj vysněný domov. Původní dřevěné konstrukce z tvrdého dřeva, spousta vyřezávaných doplňků a dva krby na dřevo (mohou vyžadovat drobné opravy) jsou jen některá z mnoha kouzel tohoto historického domu, o nějž se s láskou starají stejní majitelé už 35 let. Dům se může pochlubit skvělým půdorysem vhodným pro společenské události i pohodlné rodinné bydlení, neobyčejně velkoryse řešenou jídelnou, celou řadou obytných prostor včetně velké a velmi vzdušné zimní zahrady, útulné pracovny a samostatné toalety – to vše na hlavním podlaží. Čtyři pokoje a tři koupelny se nacházejí nahoře a v suterénu skvěle doplňuje celý prostor samostatná bytová jednotka pro au pair nebo prarodiče. Pozemek o rozloze více než 3 000 metrů čtverečních zdobí vzrostlá zeleň a je zde i spousta místa na bazén! River Forest je zalesněná oáza jen pár minut jízdy z centra Washingtonu, D. C. stejně jako od nejlepších destinací severní Virginie, kam si můžete zajet na nákup či večeři. Domy se v této exkluzivní lokalitě prodávají jen velmi zřídka, a nikdy v této cenové relaci. Je to skutečně příležitost, která se vyskytne jednou za život. Dům rozhodně dlouho na trhu nevydrží! Upozorňujeme, že nemovitost je nabízena ve STÁVAJÍCÍM STAVU.

2013

Alexis

Sobota / 12. října / 8:30

Nabídka se mi na telefonu objevila včera večer. Obrázky jsem si prohlédla nejméně desetkrát, a když jsem usínala, snažila jsem si v duchu představovat celkovou dispozici domu. Teď se u snídaně dívám na fotografie znovu a vynakládám značné úsilí, aby mi moje jediné povolené espresso na den během těhotenství vydrželo co nejdéle. Mezitím se Sam pokouší přesvědčit Caleba v dětské židličce, aby si snědl svoje cheerios. Dojednat si prohlídku na devět hodin ráno se mi včera večer zdálo jako dobrý nápad. Teď už je ale jasné, že máme zpoždění, a musím poslat esemesku realitní makléřce.

„Sakra, Alexis, nemůžeš mi tady s tím trochu pomoct?“ vyštěkne Sam, když Caleb máchne baculatou ručičkou a většinu cereálií smete na podlahu v kuchyni. Vyskočím, proberu se, rychle uklidím malý ostrůvek a naše šálky od kávy odložím do dřezu na později. „Nenadávej, je už dost velký, bude to po tobě opakovat. Dej mu jogurtovou kapsičku a já zajdu pro nepromokavé bundy.“

Naše víkendy se často zvrhnou v chaotické a kontraproduktivní nacvičování rodinného života, obzvlášť ve srovnání s řádem a klidem ostatních dní v týdnu. Od pondělí do pátku předáváme Caleba chůvě v sedm hodin ráno a večer se na střídačku snažíme přijít domů natolik včas, abychom mu dali večeři a uložili ho do postýlky. Já ty večery, kdy jsem na řadě, přímo miluju. Nechám ho ve vaně žvatlat a cákat, až mu vystydne voda, sedím u něj na zemi vedle vany a jen se na něj blaženě usmívám. Pak ho proti všem zásadám našeho poněkud opožděného nácviku samostatného usínání chovám v náručí ještě dlouho poté, co usne. S rozkoší nasávám čistou vůni jeho kudrnatých kaštanových vlásků a přejíždím mu prsty po baculatých křivkách jeho jemňoučké hlaďoučké kůže. O víkendech, když se oba snažíme fungovat jako rodiče společně, je to nějak těžší. Kvůli tomu se trochu bojím, jak moc se všechno ještě zhorší, až se narodí miminko.

Když přejíždíme most přes Potomac do severní Virginie, v mlze před námi se zvedá skvrnitá hnědozelená hradba stromů rostoucích na strmém západním břehu řeky. „Tenhle dům mě opravdu nadchl, Same.“

„To si dovedu představit. Je moc drahý a moc starý.“ Sam se usměje na skřípající stěrače, jednou velkou rukou pustí volant, natáhne se přes řadicí páku a stiskne mi koleno.

„Ale taky to má být jedna z nejhezčích čtvrtí v okolí Washingtonu, D. C., a navíc, staré domy mají svůj osobitý charakter.“ Následujících několik minut ze sebe sypu vlastnosti domu. Popis z nabídky totiž umím nazpaměť. Caleb klimbá v autosedačce. Sam se střídavě pochechtává pod vousy a dlouze vzdychá, aby mi tak dal najevo, jak je skeptický, ale nepřerušuje mě.

Když nám GPS dává pokyn odbočit ze silnice mezi zástavbu, zarazím se uprostřed věty a vyhrknu: „Páni.“ Zničehonic jsme za sebou nechali jednotvárné hlavní silnice a nákupní střediska na předměstích Washingtonu, D. C. a odbočili do úzké ulice plné zákrutů. Hustý lesní porost na obou stranách se každých pár set metrů rozestupuje a nabízí pohlednicově dokonalé scenérie rezidencí boháčů. Dokonale upravené trávníky, veliké domy daleko od silnice v široké škále vkusných architektonických stylů a luxusní auta ležérně zaparkovaná na příjezdových cestách mají za následek, že si najednou až nepříjemně jasně uvědomuju naši stařičkou pětidvéřovou hondu. Už před léty jsme ji zdědili po Samových rodičích – je to naprosto dostačující auto pro lidi, kteří žijí ve městě a parkují anonymně kdekoliv na ulici. Ale není to auto do této čtvrti.

„Páni,“ vydechnu znovu. „Nemůžu uvěřit, že jsme tady ještě nikdy nebyli. Museli bychom opravdu hodně přidat, abychom sem zapadli.“ Skoro šeptám, jako by nás mohl někdo slyšet.

„Můžeme k hypotéce přihodit ještě nový auto, když už v tom budeme,“ mumlá si Sam a zpomaluje, aby se rozhlédl. Zjevně to tu na něj udělalo dojem.

Ještě dvě zatáčky a ocitáme se v Shadow Road. Odbočíme k velkému, světlemodrému domu, částečně zakrytému trojicí vzrostlých jehličnatých stromů. Když Sam váhavě zajede na půlkruhovou příjezdovou cestu k domu, vyjde z předních dveří natřených krvavě červenou barvou naše realitní makléřka a celá vzrušená na nás divoce mává.

„Dobrý den, Crawfordovi! Musím přiznat, že jsem si nemyslela, že byste se mohli dostat do téhle čtvrti!“ V zásadě na nás zpod sloupoví u hlavního vchodu ječí. Já zatím pomáhám Samovi připnout Caleba do dětského nosítka na záda. Když jsem teď těhotná, s brbláním se s tím nákladem smířil, ale je tak vysoký, že si musím stoupnout na špičky a přitom ještě svírat změť popruhů vytažených na maximální délku. Nejradši bych na makléřku houkla, ať sklapne, ale vydržím to a rychle zacvaknu všechny přezky, abych ji v tom jejím hlaholení o našich nedostatečných financích mohla utnout.

Dům je krásný i v poněkud ponurém počasí. Je to architektonický styl nazývaný Cape Cod Revival, rozlehlý, ale symetrický, se strmou sedlovou střechou a vikýřovými okny. Po obou stranách velkého pozemku ho chrání pás dalších vzrostlých stromů. Když vyjdu po cihlových schodech nahoru, nad vchodovými dveřmi si všimnu velkých domovních čísel vyvedených patkovým písmem a té opulentnosti se usměju. Dům, který si zaslouží mít hezky viditelně umístěné číslo.

„Dovolte, abych vás, ještě než vejdeme dovnitř, upozornila, že dům bude vyžadovat opravdu hodně práce. Ale tahle ulice je naprosto báječná. Vážně, být na vašem místě, podala bych na dům závaznou nabídku ještě dneska,“ pokračuje makléřka důrazně, kdy vstupujeme hlavními dveřmi.

Spolupracovali jsme s toutéž realitní makléřkou, už když jsme kupovali náš řadový domek. Před pár týdny jsem jí zavolala, den poté, co byl můj těhotenský test pozitivní. Ví, jak jsem cílevědomá ve snaze najít co možná nejdokonalejší dům dřív, než se miminko narodí. Nemarníme tedy čas žádnými zbytečnými zdvořilostmi.

Vchodové dveře vedou do velké vstupní haly a odtud dál pokračuje třemi směry zdobená klenutá chodba do obývacího pokoje, jídelny a na druhou stranu asi do zimní zahrady. „Půvabný vstup do společenských prostor,“ doprovází makléřka náš vstup do domu.

„Je to tu cítit zatuchlinou,“ prohodí Sam pochybovačně.

„No to víte, dům byl postaven ve dvacátých letech minulého století a měl pouze dva majitele, věřili byste tomu? Některé části jsou nepochybně přistavěné dodatečně, ale krásně to celé do sebe zapadá.“ Makléřka máchne rukou doleva, za složitě vyřezávané schodiště. „Támhle vzadu je pracovna a taky samostatná malá toaleta.“ Pak se přetočí doprava. Jdeme za ní úzkými dveřmi a ocitáme se v neurčitém, ale dávno minulém období nevkusu – podlahy pokryté linoleem blátivé barvy, mrňavé skříňky z dýhy přiléhající k rozměrným podhledům a omyvatelná zadní stěna s ovocným motivem.

„Kuchyň je v přední části domu, což je neobvyklé, a tahle rozhodně pamatuje lepší časy,“ pokračuje makléřka. Za kuchyní se ale nachází jídelní kout, kde se dá snídat, s francouzskými okny ze tří stran, a další obytný prostor s šedě žilkovaným mramorovým krbem. „Spalování dřeva nemusí být funkční,“ podotýká makléřka. „Tahle místnost by byla skvělá jako dětská herna. Tu budete jistě potřebovat.“

Suterén je vlhký, cestou po schodech do patra se Sam bouchne do hlavy a všechny koupelny naléhavě potřebují zrekonstruovat. Ani jeden z nás ale nikdy nežil v ničem tak půvabném, ani velkém. Náš úzký řadový dům v centru je nová kostka plná světla a v zásadě ničeho jiného. Dům Samových rodičů je moc fajn, ale hliníkové obložení fasády a naprosto stejné domy v sousedství zrovna moc půvabem nevynikají. S matkou jsme vždycky bydlely v bytech – vybydlených pronájmech, na které jsem brzy zapomněla. Dokážu si vybavit pouhé dva domy, které ve mně vyvolávaly stejné pocity jako tenhle. Jednak sídlo ve federálním stylu mého bývalého šéfa, celoživotního strategického konzultanta, který pracoval v desítce zemí, než si nakonec koupil půl bloku v Georgetownu pro jednu osobu. A pak z doby na vysoké škole rozsáhlé panství v Connecticutu, kde žila moje spolubydlící z prváku, které se mě zželelo a jednou mě vzala na prodloužený víkend k sobě domů.

V tomhle domě to ve mně budí dojem, že bych takový pocit dobrého vkusu a bohatství mohla zažít i já. Několik pokojů je vyzdobených různými štukovými lištami, zubovými a šipkovými, drobné nepravidelnosti u tlustých omítnutých stěn působí jedinečně a podlahy z úzkých dubových palubek jsou originální – dle realitní makléřky – a docela hezké, byť významně vržou. Jsem unešená.

„Třeba by se nám podařilo dostat za náš řaďák víc, než jsme si mysleli,“ šeptám Samovi a současně šimrám Caleba pod hebkou bradičkou. Makléřka nás vede obývacím pokojem k řadě francouzských oken vedoucích dozadu do zahrady a vysoké podpatky jí klapou. Je jí určitě už hodně přes šedesát a je na prohlídky nemovitostí o víkendu patřičně naparáděná. My se za ní tiše ploužíme v teniskách.

„No tak, Alexis, je to moc drahý a já tě znám. Budeš tady chtít všechno předělat.“ Než ale stačím odpovědět, obrátí Sam svoji pozornost k zahradě.

Stojíme na rozpadající se cihlové terase s výhledem na širokou, mírně se svažující zelenou plochu, která končí u řady vysokých listnatých stromů. Skrz prořídlé větve rozeznávám cosi, co vypadá jako ještě větší zahrada, na zimu zakrytý bazén a za ním jakési kostky betonu a skla naskládané na sobě, které tvoří honosné hypermoderní sídlo.

„Tamty stromy musí být vysoké snad třicet metrů,“ poznamená Sam překvapeně. „Místo na bazén je tam vzadu každopádně… Daly by se tam pořádat fakt parádní večírky.“

Sam rád předstírá, že je takový ten typ, co patří ke střední třídě, člověk ze Středozápadu, s rozumným a umírněným vkusem jako jeho rodiče. Ve skutečnosti je ale z hezkých věcí stejně okouzlený jako já. Když pracoval první rok v právnické firmě a snažili jsme se šetřit na splátky hypotéky, utratil polovinu svého bonusu za hodinky. A já se mu v tom nesnažila zabránit. Teď cítím, jak mu to šrotuje v hlavě, představuje si lidi, na které by tímhle domem mohl udělat dojem, a dobře vím, že tohle je moje šance.

„Mohli bychom se trochu projít po čtvrti, podívat se, jak to tu kolem vlastně vypadá, a pak vám zavolat?“ obrátím se na realitní makléřku.

„Samozřejmě. Tudy,“ ukáže narudo nalakovaným nehtem doprava, „dojdete skoro okamžitě na konec. Je to slepá ulice. Mezi dvěma zahradami najdete stezku pro pěší dolů k řece Potomac. A když půjdete zpátky směrem, odkud jste přijeli, dostanete se do celé řady krásných ulic.“

Přistoupí blíž a nakloní se, jako kdyby nám chtěla prozradit nějaké tajemství. Její tvář je u mě tak blízko, že mezi vějířky kolem očí vidím podkladovou bázi pod make-up. To mi připomene, že jsem si dneska ráno po sprše nedala na obličej vůbec nic. Musí si myslet, že jsme úplně nemožní.

„A ještě něco vám povím, agent, který nemovitost nabízí, mi právě poslal esemesku. Dneska odpoledne tady budou ještě další tři prohlídky, a po zítřejším otevření domu pro zájemce z řad veřejnosti očekává pěkný nával.“ Zasvěceně se zadívá ze mě na Sama a pak zase zpátky na mě.

Začínají mě brnět konečky prstů. Vím, že jsme v čele, ale závod je v plném proudu. „Ozveme se vám co nejdřív, tak či onak,“ utrousím přes rameno a vyrazím za Samem podél domu. Už je 10:00. Nezbývá nám moc času.

Z auta si vezmeme čepice a zamíříme ke konci slepé ulice. Jdeme rychle. Caleb začíná na Samových zádech žvatlat. „Stezka rovnou k řece, tak to je teda něco,“ libuje si Sam a roztržitě si škrábe rezavé strniště na tvářích. Oba běháme a zažili jsme dost přelidněných rán v parku Rock Creek, abychom tohle náležitě docenili. Číslo 52 na Shadow Road je přes ulici a je to velký žlutý venkovský dům s verandou přes celou přední stranu. Pozemek, na kterém stojí, musí být dvojnásobný než ostatní. Na verandě sedí bělovlasý muž s dekou na klíně, který je zřejmě zabraný do časopisu.

„Tahle čtvrť je o tolik hezčí než všechny, co jsme viděli,“ říkám Samovi ve chvíli, kdy muž odloží časopis na deku, zvedne ruku a zamává nám. „Nepřipadá ti to tady naprosto mimořádné? Asi tu není moc malých dětí, ale i tak, ti lidé tady musejí být opravdu úspěšní, nemyslíš?“

„Jo, to je celkem zřejmý,“ zasměje se Sam. „Myslím, že jeden z mých služebně starších partnerů bydlí někde tady. Tahle ulice je úžasná. Je to přesně typ místa, na jakém jsem si myslel, že budeme jednou bydlet. Ale ten barák je v hrozným stavu.“

„No jasně, jak jinak bychom si taky mohli dovolit tady bydlet?“ pokračuju, aniž bych čekala, až mi odpoví. „Jen se podívej na velikost těch parcel a na ty stromy. Už bychom se nikdy nemuseli nikam stěhovat. Tohle je tady v téhle oblasti naprostý vrchol pyramidy. A dům bychom si mohli rekonstruovat hezky pomalounku. Jedině kuchyň se musí udělat okamžitě. V takovéhle kuchyni zkrátka žít nemůžeme.“

Můj monolog Sama možná nezviklá, ale tahle procházka zjevně ano. Vedle je Shadow Road číslo 53, oddělené od domu, který, doufám, bude náš, úzkým, ale hustým lesíkem. Dům je neskutečně velká novostavba v moderním tudorovském stylu, se strohou bílou štukovou fasádou, s níž kontrastuje černá střecha s výraznými štíty a strmým sklonem. Na přední zahradě zůstal jediný vzrostlý strom a vypadá to, že v přízemí je kvůli rannímu šeru rozsvícená většina světel. Představuju si uvnitř šťastnou rodinu, která si v útulném prostředí užívá lenošivé sobotní dopoledne, a doufám, že to u nás taky jednou konečně nastane. Konec široké slepé ulice je teď přímo před námi a pozemek za ním je rozčleněn na tři stejně velké parcely.

„Panebože, všechny ty domy jsou tak obrovský. Jsou to úplný zámky,“ hodnotí je Sam uznale. „Toho povýšení bych měl rozhodně dosáhnout už příští rok, budeme ty peníze potřebovat.“

Díváme se na dům nalevo od nás, Shadow Road 54. Je to mohutné bílé sídlo ve federálním stylu s černými okenicemi, mohutnými sloupy a elegantní střechou s vikýřovými okny o třech tabulkách nad sebou. Je to dům mých snů, dům snů každého. Už potřetí to dopoledne vyhrknu: „Páni.“

Sam pokračuje: „Taky bys měla zvážit, jestli by ses neměla vrátit do svojí původní firmy. Členství v country klubu nebývá nejlevnější.“

„No tak, Same, proč to zas vytahuješ? Víš přece, že si ten dům můžeme dovolit. Teď se v rámci té koupě bavíme jenom o tom –“ Zmlknu, když je uvidíme. Vycházejí ve skupince na jedné straně zpoza domu, vypadají nesmírně uvolněně a smějí se nahlas.

První jde manžel – světlovlasý muž s ostře řezanými rysy s hráběmi v ruce – následovaný třemi dospívajícími dětmi. Každé má trochu jiný odstín blond vlasů. Nejvyšší z těch tří, chlapec, drží v náručí velký pytel substrátu, druzí dva nesou lopaty, hrábě a rukavice. Skupinku uzavírá manželka s prázdnýma rukama. Je to štíhlá žena, jejíž pískově blonďaté vlasy jsou na šíji stažené do ohonu. I ze vzdálenosti patnácti metrů vidím, že je opravdu pohledná. Všech pět má na sobě sladěné drobně kostkované pulovry a gumové holínky. Očividně se ve svém bohatství cítí dobře – přesně typ lidí, o kterých bych předpokládala, že budou v takovéhle ulici bydlet. Sam prohodí vtip o zahradničení na efekt, protože každý v téhle čtvrti nepochybně má zahradníka. Ještě se tomu usmívám, když nás manželka uvidí.

Zíráme na jejich dům, a asi proto vyrazí k nám a nechá manžela a děti, aby začali s prací u garáže. „Dobrý den,“ zavolá jasným hlasem plným očekávání, skoro jako by se ptala. Reflexivně si odkašlu a můj mozek se horečně snaží dát dohromady uspokojivé vysvětlení pro naši přítomnost.

„Dobrý den!“ pozdraví Sam, než se na něco zmůžu.

„Dobrý den,“ přidám se rychle. „Byli jsme se akorát podívat v tom domě, co je na prodej, a chtěli jsme si prohlédnout okolí. Uvažujeme o tom, že bychom podali nabídku.“

„To je skvělé!“ odpoví žena a dělá si obrázek o naší rodině, stejně jako my předtím o té její. „Doufám, že se vám líbí, co tu kolem vidíte. Váš malý je rozkošný!“ Se zářivým úsměvem se otočí zpátky ke svému domu, než stačíme zareagovat.

Okamžitě se opět dáme do kroku, rychleji než předtím, poháněni očima té katalogové rodinky, které se nám zabodávají do zad, a chladným vlhkem, jež se nám vkrádá mezi prsty u nohou. Na potenciální sousedy musíme působit jako pěkný póvl. Sam jako dlouhán zahalený do propletence nepromokavé bundy převázané popruhy dětského nosítka. A aniž bych se musela podívat do zrcadla, vím, že já jsem na tom ještě daleko hůř – ve staré větrovce, kterou už přes viditelné bříško sotva zapnu, s kudrlinami, které mi vykukují ze staré pletené čepice a lepí se mi na vlhké tváře. Ale tohle jsme my. Není čas se vrátit domů a dát se trochu do kupy, abychom budili lepší první dojem.

Shadow Road 55 je obrovský dům z oranžových cihel v koloniálním stylu s průčelím naproti číslu 54, což je stavba pravděpodobně z devadesátých let minulého století – rozhodně pěkný a mimořádně velký, ale nic ve srovnání se svými sousedy. Dům číslo 56, v cípu slepé ulice, je impozantní kamenná stavba s minimálně čtyřmi komíny. Vedle poštovní schránky stojí podstavec ze stejného kamene s připevněnou malou stříbrnou plaketou. Do desky je vyrytý text, který vysvětluje, že dům byl panským sídlem koloniální éry v této oblasti a že potomci původních majitelů – šťastlivci – během posledních dvou set let pomalu rozprodali veškeré okolní pozemky.

Ani u jednoho z domů se nezastavíme na moc dlouho, abychom si ho prohlédli, protože jsme spatřili zelenou tabulku označující začátek stezky s piktogramy chodce, cyklisty a malé přeškrtnuté vlnky. Značka stojí hezky úhledně na místě, které vypadá jako země nikoho, mezi bočními ploty ohraničujícími pozemky domů s čísly 55 a 56. Štěrková stezka široká asi dva metry vede rovnou do hustého lesa. Tabulka „zákaz stání“ těsně pod zelenou okresní cedulí signalizuje exkluzivitu a Sam je nadšený.

Když se otočíme, abychom se vrátili k nabízenému domu, prohlásí: „Až to uslyšíš, budeš v šoku, ale myslím si, že máš pravdu. Měli bychom podat nabídku. To prostředí je neuvěřitelné.“

„Vážně?“ zareaguju trochu udiveně.

„Ano, vážně. Cože? Ty už ho nechceš?“

„Ale ne. Samozřejmě že ho chci. Nejhorší dům, nejlepší blok, to bude skvělá investice. Pojďme do toho,“ přikývnu, popadnu ho za jeho velkou ruku a usmívám se, abych mu ukázala, že v tomhle jsme oba na stejné lodi. Není třeba se hádat.

Dál se držíme za ruce a žasneme spolu nad okolní krajinou. Ještě rychle zajdeme kolem čísla 51 na konec bloku, kde se Shadow Road kříží se Sunrise Lane, a vracíme se zpátky. Sam nahlas uvažuje, jestli jsou domy na Sunrise Lane dražší než v Shadow Road, protože stojí v ulici s optimističtějším názvem, a smějeme se tomu.

Zpátky na příjezdové cestě u domu číslo 51 jsme v 10:30. Caleb už se trochu vrtí, ale než odemkneme dveře u auta, kouknu se ještě, jestli je rodina u toho federálního bílého domu vpředu na zahradě. Je mi děsně trapně při představě, že by mohli vidět naši hondu. Naštěstí nejsou nikde v dohledu.

Zatímco Sam řídí, já volám realitní makléřce a dohoda je uzavřená ve chvíli, kdy po večeři začnu dávat nádobí do myčky. Nabízíme plnou cenu bez jakýchkoliv podmínek a nejrychlejší uzavření smlouvy, k jakému se náš věřitel zaváže. Všechny ostatní domy, které jsme zatím viděli, byly tak očividně problematické – novostavby, mohutně se tyčící nad skromnými ranči, kavárna za rohem, ale vývěsní štít obchodu se smíšeným zbožím oslnivě svítící vzadu na zahradě –, že už jsem si začínala myslet, že ztvrdneme v tom našem uzounkém řaďáčku a navždycky budeme šplhat nahoru po schodech a všude zakopávat o hračky. Tenhle dům – náš nový dům – bude mít určitě taky svoje problémy. Četla jsem, že se starými domy to tak bývá. Ale stavba jako taková, pozemek i lokalita jsou naprosto skvělé. Připadá mi, že jsme ho koupili díky neuvěřitelnému štěstí, a naše životy se snadno a rychle přesunou do Shadow Road.

Blair

Neděle / 13. října / 17:10

Teddyho unavený hlas na mě volá z šatny u zadních dveří. „Hej, zlato, už jsme zpátky.“ Neodpovídám a místo toho si užívám každičký známý zvuk: jak sportovní náčiní klape o dlaždičky, jak si děti sedají na lavice, aby si stáhly páchnoucí ponožky, a pak s brbláním odklízejí všechny svoje věci z dohledu do vestavěných skříní, které jsem navrhla právě pro tyto účely. Vzhledem k tomu, že jsme mé matce řekli, aby tu nezůstávala, a Whit opět propadl u testu v autoškole, měl dneska u dětí službu Teddy. Všechny tři musel vzít ven prakticky za svítání, aby to stihli na Whitův sraz přespolních běžců. Pak musel chvátat, aby stihl druhou část Jamiina fotbalového turnaje. Chudáka Roba jen vysadil u kurtů a nikdo ho při badmintonu nepovzbuzoval. Ale je to jeho chyba, že si jako sport vybral takovou běžnou zábavu provozovanou na zahradě.

Je to dobré znamení. Když je Teddy naštvaný, obvykle na mě volá jen křestním jménem takovým falešným, chladným tónem, který nesnáším. Jak dětinské. Včera večer jsme byli na senzační večeři v restauraci Dolce del Mar na nábřeží Georgetownu, abychom si vynahradili výlet, na který jsme měli jet, a všechno probrali. Nakonec jsme se ale celé hodiny hádali. Dneska ráno jsem mu oznámila, že mám migrénu, a zůstala jsem v posteli se zataženými záclonami, dokud nebyli všichni z domu.

Teď sedím u ostrůvku uprostřed kuchyně a čekám na něj. „Ahoj, mami,“ zavolá každé dítě přes rameno a všichni míří rovnou nahoru do sprchy. Vědí, že o upocené objímání nestojím.

„Ahoj, zlato,“ odpovím konečně, když vejde do kuchyně a reflexivně se sehne, aby mě políbil na rty. Nechám oči otevřené a všimnu si, že ty tři podélné vrásky na jeho hezkém čele vypadají dneska trochu hlubší.

„Už je ti líp?“ zeptá se a narovná se.

„Mnohem. A co ty?“ Upírám mu oči do tváře. Chci vědět, jestli si uvědomil, že mám pravdu, jako vždycky.

Teddy mi věnuje jeden ze svých okouzlujících úsměvů s jedním nadzdviženým koutkem a nepatrně kývne.

„To jsem ráda.“ Jdu za ním, když se vydá k ledničce, a zezadu obejmu jeho široký trup. „Jo, a něco si poslechni. Den otevřených dveří u Robinsonových se dneska nekonal. Realitní makléř se vůbec neukázal.“

„Hmm, možná se do toho někdo vložil a dům rovnou koupil,“ odpoví s hlavou hluboko v ledničce.

„Cože? Vždyť se ten barák úplně rozpadá. Kdo by ho chtěl?“ prohlásím do jeho vyhřátých zad.

„To teda netuším, ale věděl by to Jim,“ poznamená a vysune se z lednice s naleštěným červeným jablkem v ruce. Jim je jeden z Teddyho kamarádů z golfu a řídí agenturu, která tu nemovitost prodává. Pustím Teddyho a otočím se, abych si z linky vzala mobil. Jimovo číslo mám, a tak ho vyťukám a dám na hlasitý odposlech.

„Jimmy, tady Blair Bardová, jak se daří?“ ohlásím se do telefonu a přitom mrknu na Teddyho, usazeného na druhé straně kuchyňského ostrůvku.

„Blair, čemu vděčím za takové potěšení, má drahá? A neříkej mi, že s Teddym uvažujete o tom, že byste prodali ten váš úžasný dům.“ Jimův přátelský hlas vyplní celou kuchyň.

„No to určitě!“ směju se. „Volám coby všetečná sousedka. Víš, že tvoje agentura prodává ten starý dům ve stylu Cape Cod v naší ulici? Dneska měl být den otevřených dveří, ale nikdo se tu neukázal, ani realitní makléř.“

„Jo, jasně, no, ještě to není úplně uzavřená věc, ale včera dopoledne ho viděl takový mladý pár a úplně se do něj zamilovali. Hned učinili vážnou nabídku a Robinsonovi se ji rozhodli přijmout. Velice brzy budete mít nové sousedy.“

Ukončila jsem hovor s Jimem a povytáhla na Teddyho obočí. „Myslíš, že to byl ten pár s děckem, co šli tady kolem?“

„Možná, proč ne?“ pokrčí Teddy rameny a dojí jablko na tři kousnutí.

„Nevypadali, že by si to mohli dovolit, obzvlášť se všemi těmi pracemi, co ten dům potřebuje,“ pokračuju.

„Jak to můžeš vědět? Doufám, že to neříkáš proto, že ta manželka patřila mezi menšiny.“ I s pusou plnou jablečné dužiny se v jeho hlase nedá přeslechnout jistá povýšenost. Teddy se pyšní tím, že se chová správně – myslí tak, mluví tak, chová se tak –, dokonce i kdyby mě to mělo ranit. Nemůžu to na něm vystát, ale nechci vyvolat další hádku, tak to nechám být.

„Ale jdi. Vždyť já ani nevím, co byla ta žena zač. Říkám to kvůli jejich strašnýmu oblečení a tomu starýmu otřískanýmu autu. No, Robinsonovi to měli vážně z fleku prodat nějakýmu developerovi, aby to pořádně zrekonstruoval. Ten dům má příliš velké kouzlo, než aby ho rovnou zbourali. Ale je to jen tak tak.“

To už si ale říkám jenom pro sebe. Teddy zahodil ohryzek, vytáhl vlastní mobil a urputně vyťukává palci nějakou zprávu. Už je rozhodnutý a nezáleží na tom, co já řeknu. Otevřu ústa, abych si postěžovala, ale opět se ovládnu. Víkend se už teď zdá až příliš dlouhý.

2014

Alexis

Neděle / 12. ledna / 11:00

Stěhujeme se za mizerného počasí, typického pro zimní den ve Středoatlantské oblasti. Je zima a nepřetržitě prší. Caleb, jeho chůva Elena a já jsme se naložili do naší hondy a jedeme za stěhovacím vozem do domu na Shadow Road. Sam zůstal v našem řadovém domě, aby dohlédl na úklidovou četu. Jsem v pátém měsíci těhotenství a plná poněkud nervózní energie sleduju, jak stěhováci systematicky vykládají rozmontovaný nábytek a úhledně vyrovnané krabice. Za ty jsme jim zaplatili navíc, aby nám je během včerejška sbalili.

Ty tři měsíce ode dne, kdy majitelé naši nabídku přijali, se nesly ve znamení jakéhosi oparu plného služebních cest, návštěv lékaře a volných dní zastíněných neustálým přívalem finančně nákladných, špatných zpráv o domě. Odmítla jsem se bavit o možnosti, že bychom uložili nádobí do kuchyně ulepené špínou a zanesené prachem cizích lidí, a přesvědčila Sama, aby zaplatil navíc za expresní dodávku nových skříněk. Taky jsme zaplatili navíc našemu hlavnímu dodavateli za to, aby pracoval i o svátcích, jen aby nám na den Díkůvzdání zavolal, že hlavní topný systém, prastarý kotel, vytápějící původní soustavu radiátorů, klekl a jeho lidi odešli domů kvůli neúnosným pracovním podmínkám.

Začátek prosince s sebou přinesl likvidaci plísně v suterénu a zamoření podkroví hlodavci, kteří zničili veškerou izolaci, jež tam kdy existovala. Se Samem jsme se shodli, že si v rámci úsporných opatření nebudeme dávat k Vánocům žádné dárky. Jako drobný projev náklonnosti jsem mu ale přece jen dala tmavě zelený kašmírový svetr spolu se zarámovanou Calebovou fotografií do kanceláře. On, na rozdíl ode mě, se držel naší dohody a nedal mi nic. Ale musí se mu připsat k dobru, že jsem díky němu nemusela řešit žádné nepříjemnosti s dodavatelem, který k nám chodil skoro denně, aby zkontroloval, jak práce postupují. To byl dost velký dárek a teď je alespoň kuchyň téměř hotová.

Jak se snažím jednomu ze stěhovací party lámanou španělštinou vysvětlit, že postelové rámy složili do špatných pokojů, přehluší mě chraplavé zadrnčení domovního zvonku. Jdu dolů po schodech a Elena se chystá otevřít. Pokývnu jí na znamení, že otevřít může. Elena se sem stěhuje taky. Přesvědčili jsme ji, aby bydlela u nás v suterénu, než aby musela denně dojíždět ještě mnohem dál než dosud. A platit nám bude zlomek toho, co dávala za vybydlenou garsonku na předměstí.

Elena je drobná a tichá žena, táhne jí na šedesát a už třetí desetiletí nese na svých bedrech výdaje celé řady různých příbuzných u sebe doma, v cizině. Někdy se mi honí hlavou, jestli mají vůbec představu, jaké to je, žít v cizí zemi, skoro neumět místní jazyk a vysávat každé dva týdny bankovní účet do dna na školné a lékařské recepty pro lidi, které už skoro nezná. K bydlení v suterénu jsme ji ani nemuseli moc přesvědčovat. Naopak se jí očividně ulevilo díky tomu, že ušetří.

„Ahoj!“ uslyším zvonivý hlas a okamžitě vím, kdo to je – ta žena s domem ve federálním stylu a úžasnou rodinou. Dojdu k Eleně a ta se tiše odebere zpátky do domu.

„Jé, ahoj! Jsem Blair, z toho bílého domu naproti přes ulici,“ představí se a hodí hlavou s blonďatým ohonem doleva. Má na sobě červenou nepromokavou bundu, která vypadá jako šitá na míru, a vysoké černé holínky. „Vítejte v naší čtvrti!“ zazubí se a podá mi košík s luxusním pečivem, zjevně z nějaké soukromé pekárničky, ovázaný velikou mašlí šalvějové barvy.

„Páni, děkuju mockrát.“ Trochu nemotorně si od ní košík beru a současně se snažím tvářit, že mě to nepřivedlo do rozpaků. V domě je strašný chaos, všude samé krabice, rozebrané kusy nábytku a plno prachu po úpravách v kuchyni. I já vypadám strašně. Na sobě mám jediné dostatečně velké oblečení, ke kterému jsem se dostala, když už jsem skoro všechno zabalila – pyžamové kalhoty a mikinu s nápisem Yale velikosti spacího pytle. Vlasy mi kvůli dešti trčí všemi směry a cítím, že každý pór v mém obličeji bojuje o pozornost.

„Jsem Alexis,“ podaří se mi opětovat úsměv. „Omlouvám se za tu hrůzu, akorát jsme se sem začali stěhovat a nevím, kam jsem si dala všechno oblečení,“ dodám a neurčitě na sebe ukážu.

„Jen se neomlouvej, stěhování je hotová noční můra. Proto jsem vám to taky chtěla donést dneska. Každý uvítá trochu sacharidů v tak náročný den,“ směje se a já taky. „Pamatuju si tě, jak jste tu byli před měsícem. A to byla tvoje… matka? Pomáhá ti tu?“

„Ne, to je naše chůva. Bude bydlet v suterénu. Potřebuju veškerou pomoc. Máme na cestě druhé,“ vysvětluju a pohladím se přes pomačkanou mikinu na břiše.

„Jé, to je úžasný, to je daleko pohodlnější, když tady bude bydlet. Naše děti už jsou na to moc velké, ale mně se nikdy nepodařilo Teddyho přesvědčit, abychom měli v domě někoho cizího.“ Blair není první, kdo si naši chůvu spletl s mou matkou – přece jen máme obě hnědou pleť a tmavé vlasy. Ale přinesla mi ten krásný košík, v dešti a se zářivým úsměvem na tváři.

„Bóóóže, kde jsou mé způsoby, nechceš jít dál?“ zeptám se.

„Ne, ne, díky, rozhodně vám nechci překážet. Však budeme mít ještě spoustu času, abychom se navzájem poznaly.“ S těmi slovy zamává štíhlou rukou s dokonalou manikúrou, přetáhne si přes hlavu kapuci a je ta tam. Sleduju, jak diagonálně přechází ulici a sebevědomě míří ke garáži, aniž by se ohlédla. Donesu košík do naší zaprášené kuchyně a vytáhnu z něj kartičku vloženou mezi záhyby navlhlé mašle. Je z tvrdého béžového papíru a jsou na ní plastické tmavomodré iniciály „BB“. Krátká zpráva je napsaná rozevlátým písmem. „Vítejte v naší čtvrti! Blair a Teddy Bardovi, Shadow Road 54.“

Už jsem se v životě setkala s mnoha ženami jako Blair. Vyzařuje z nich sebedůvěra a pohoda, které musí pramenit z toho, že jim nikdy nebylo nic odepřeno a že se nikdy za nic nemusely stydět. A začíná to už v dětském věku, vážně. V elitních dívčích středních školách, na jaké jsem chodila, jsem mohla mít klidně na čele vytetované „stipendistka“. Bylo zřejmé, že já a ještě pár dalších, které měly to štěstí, jsme musely pořádně zapracovat, abychom tam mohly být. Celá vynervovaná a propocená z dlouhé cesty od stanice autobusu jsem spěchala kolem všech těch holek, které do školy vozili autem, moje jediná sukně od uniformy mě škrábala do holení, zatímco ony vcházely do školy znuděné a netečné v jedné ze sukní šitých na míru, kterých měly plnou skříň a které jim sotva zakrývaly zadek. A po škole to svým způsobem bylo dokonce ještě horší. V mém prvním zaměstnání, kde jsem pracovala jako strategická konzultantka, byly takové, co nosily různé značkové oblečení podporující sebevědomí a bydlely v centru v bytech, jež jim koupili rodiče, kdežto já v polyesteru z výprodeje vypadala jako stážistka, která pořád ještě dobíhala ze stanice veřejné dopravy. Tyhle ženy ve mně dokázaly probouzet takovou žárlivost, až mi stoupala do krku jak zvratky. Ale zvykla jsem si na ně. A víc než to, Blair je moje sousedka, a byla tak vřelá a přátelská, že je pro mě obtížné ji nemít ráda.

Sobota / 15. března / 23:15

Po hodině v posteli prohrávám zápas se svým dlouhým tulícím polštářem a vstávám, abych vybalila poslední krabici, která zbyla po stěhování. A přestože jsem vyčerpaná, je pro mě čím dál těžší spát. Břicho mi roste a probouzejí se bolesti, které po Calebovi ustaly. „Bolesti staré dámy“ je nazývá Sam a mně to není příjemné. Sam není dneska večer doma – další svědecké výpovědi v New Yorku, kde se tentokrát rozhodl zůstat celý víkend a navštívit pár kamarádů z fakulty, kteří tam stále ještě bydlí. „Jen jeď,“ podpořila jsem ho, když to navrhl. „Až budeme mít dvě, bude mnohem těžší takové věci podnikat.“

Ve skutečnosti už je to ale dost těžké teď. Byla jsem tak hloupá, že jsem doufala, že nás druhé dítě zase sblíží. Když jsem čekala Caleba, nedokázal se udržet na uzdě. Teď už jsme se ale jeden druhého skoro nedotkli celé měsíce. Může za to práce, alespoň částečně. Skoro každý týden jezdíme oba na služební cesty a neustálé úmorné cestování nás každého odklonilo na jinou oběžnou dráhu. Vír osamělého pseudoluxusu – business class v letadle, hotelové pokoje, schůzky na vysoké úrovni a luxusní večeře – se pak náhle otočí k předměstskému životu, s prádlem, které je třeba vyprat, a s otisky batolecích ruček na čerstvě vymalované zdi. Vejít do dveří je jako dostat pořádnou facku. Alespoň tak se cítím já a podle výrazu v Samově tváři soudím, že ho to taky napadlo.

Sam pracuje ještě usilovněji než já. Snaží se dosáhnout povýšení v advokátní kanceláři, a možná si zasluhuje větší pochopení. Je od něj ale bezohledné si myslet, že se může doma flákat, protože v práci dře. Když je moc unavený na to, aby si hrál s Calebem, nebo se neobtěžuje vynést smetí, obvykle mu dám najevo, že se chová strašně. To samozřejmě celou situaci ještě zhorší. Mému fňukání se jen vysmívá, a místo aby se víc snažil, tvrdí, že ho napomínám neoprávněně. Už jsme se na tohle téma hádali mockrát, a jak se to stále opakuje, začíná to být čím dál nenávistnější.

A byla jsem ještě mnohem pitomější, když jsem si navíc myslela, že budeme šťastnější díky tomu novému domu. Sam získá impozantnější prostor pro návštěvy, děti a chůva travičku a čerstvý vzduch a já budu mít konečně pocit, že jsme to dokázali. Posledních několik měsíců ale dům k našim hádkám jen přispěl – jak zvládnout nečekané opravy, jaké renovace považovat za prioritní a jak za to všechno zaplatit. Kdykoliv se zmíním, že moc pracuje, vyštěkne na mě: „Pamatuješ si na tu strašně velkou hypotéku, kterou sis chtěla vzít? Na tuhle barabiznu? Potřebuješ aspoň celý plat jednoho z partnerů, aby ses udržela nad vodou, stará dámo.“

Z nepochopitelných důvodů Samovi připadá legrační poukazovat na náš věkový rozdíl, jako kdyby na tom záleželo. Jsem o devět měsíců starší, ale na vysoké jsem byla o rok níž, protože mě matka nepřihlásila do školky mezi předškoláky v rok, kdy jsem měla nastoupit. Když jsem nakonec zjistila, že jsem vždycky o rok starší než spolužáci, a zeptala se jí proč, ujistila mě, že to bylo jen pro mé dobro. Stará paní, která ve sklepení jednoho domu vedla dětskou skupinu, kam jsem chodila, mě odmítla vyzvedávat na stanici autobusu – tvrdila, že je příliš artritická, než aby hnala skupinku dětí pěšky čtyři bloky – a moje matka usoudila, že v šesti letech mám větší šanci trefit sama pěšky než v pěti. A tak mě v té dětské skupině nechala další rok navíc. Pak jsem se vlekla ještě každý den po škole až do doby, než mi bylo osm. To se ta paní, co nás hlídala, rozhodla, že už jsem na to, abych tam chodila dál, moc stará.

Sam taky rád poukazuje na to, že vydělává víc peněz než já, i když je to pravda až od chvíle, kdy jsem přešla na nižší pozici do menší poradenské firmy. Argumentoval vším možným, jak se mě snažil přesvědčit, abych to nedělala, ale stejně jsem šla. Je to už víc než rok, ale Sam to nenechá být, vyrukuje s tím skoro vždycky, když mluvíme o penězích, jako kdybych snad mohla svoje rozhodnutí zrušit a jen tak se do své staré práce vrátit. Ale já stejně nechci. Kdybych to udělala, byl by náš režim o hodně horší, ale připadá mi, že je mu úplně jedno, co říkám.

Za nocí jako tahle, když mě začne bolet celé tělo a v hlavě se mi ani za nic nechce přestat přehrávat naše poslední hádka, mi spánek připadá zcela nemožný. Dovybalím teda tu krabici – zaprášená dévédéčka a knížky, které už jsme nečetli celá desetiletí – a rozhodnu se ji odnést do tříděného odpadu a trochu se projít. Před dvěma dny teplota vůbec nevystoupila nad bod mrazu, ale dneska je vzduch skoro teplý. Přehodím si přes sebe jen lehkou bundu, která je příliš malá, než abych ji zapnula přes bříško. Aspoň že v tuhle pozdní hodinu si nemusím dělat starosti, že mě někdo uvidí.

Je už skoro půlnoc, ale obloha je jasná a měsíc téměř v úplňku, takže můžu jít po ulici, aniž bych si musela svítit baterkou v mobilu. Pouličních svítilen je tu málo a jsou daleko od sebe. Patrně spíš proto, že si místní majitelé domů vzali k srdci problém se světelným smogem, než že by se jednalo o zanedbání ze strany radnice. Ale i potmě se cítím trochu divně – těhotná černoška se prochází sama po takovéhle ulici – a znovu myslím na to, že bych si pořídila psa, abych měla důvod se takhle toulat.

Ne že by byli sousedi nějak nepřátelští. Blair byla sice první, ale v týdnu, kdy jsme se přistěhovali, se u nás stavilo skoro deset lidí, s drahými rostlinami, pečivem a voňavými svíčkami. Přišli z každého domu naší uzavřené ulice kromě toho prázdného kamenného sídla, a navíc i pár lidí, kteří bydlí kus dál, protože znali původní majitele našeho domu. Ten týden jsem si vzala volno, a tak jsem to obvykle byla já, kdo otevíral dveře, když zazvonil domovní zvonek. Dvakrát se stalo, že se na mě neinformovaný uvítací výbor s dárkem v náručí vřele usmál a požádal mě, zda by mohl mluvit s majitelem domu. Dveřmi jsem prásknout nemohla, takže jsem se taky usmála a vysvětlila jim to. Jejich tváře jsem si ale uložila do paměti, abych je v budoucnu mohla ignorovat, pokud by se kdy taková příležitost naskytla.

Potřetí, když Elena sáhla po klice dveří jako první a zavolala na mě, jsem ve dveřích spatřila postarší pár. Mezi sebou drželi bujnou kapradinu. „Jé, dobrý den, chtěli jsme vás přivítat v naší čtvrti,“ začala ta paní entuziasticky. „Vy… vy jste… je to váš dům?“ zakoktala se ve své snaze být zdvořilá, a přitom natahovala krk, aby viděla za mě do haly. Očividně hledala nějakého přijatelněji vyhlížejícího souseda. Caleb jen s plenkou mi visel na noze a já se ještě neosprchovala, ale stejně. „Ano, přistěhovali jsme se s manželem před týdnem a tohle je můj syn,“ zasmála jsem se a pohladila Caleba po hlavě. „No to je skvělé!“ zahlaholil pán trochu moc hlasitě. „Odkudpak jste?“ Přitom se oba naklonili a složili mi kapradinu k nohám. Caleb popadl vějířovitý list buclatou ručičkou a já zavolala napůl španělsky na Elenu, ať si pro něj přijde. Až pak jsem odpověděla: „No, teď se stěhujeme z centra města, ale vyrostla jsem vlastně nedaleko, u Baltimoru.“ Když se zbavili svého těžkého nákladu, vypadali, že jsou dychtiví si trochu popovídat. „Aha, a vy odtamtud pocházíte?“ zeptala se ta paní.

Obvykle na otázku, kterou nemůžou formulovat, pokud chtějí být zdvořilí – proč vypadáte tak, jak vypadáte –, odpovídám dřív, než se to zvrhne v poněkud trapnou tipovací hru, ale to ráno jsem se právě chtěla vysprchovat a normálně pokračovat ve svém dni. Takže jsem se zazubila od ucha k uchu a odpověděla: „Narodila jsem se tam i vyrostla! Moc se omlouvám, ale musím se vrátit k synkovi. Díky moc za dárek.“ A zabouchla jsem dveře.

Kráčím ke křižovatce s ulicí Sunrise Lane a zvažuju, že bych pokračovala po ní, ale i přesto, že na mapě kriminality to tu je bez poskvrnky, se mi při nočním vrzání stromů ježí chloupky vzadu na krku. Rozhodnu se, že se otočím. Míjím náš dům a pokračuju k rozšířenému konci slepé ulice. Ve všech domech je tma, kromě slabého světla vycházejícího z jednoho okna v přízemí u Blair a Teddyho. Nemluvila jsem s Blair od toho dne, kdy jsme se přistěhovali, ale už mockrát jsme na sebe mávaly. Všichni sousedi tu na sebe mávají, ne jako v naší staré ulici. Tam byla podle mě převažujícím pocitem mezi mladšími odborníky, kteří sázeli na to, že se jejich finanční situace bude v budoucnu jen zlepšovat, jako jsme s tím počítali my, a dlouholetými obyvateli, kteří jen sledovali, jak jim rostou daně z nemovitostí, zatrpklost. Tady musí být daně za nemovitosti přímo astronomické, ale majitelé si to můžou dovolit.

Se Samem jsme mluvili o tom, že bychom uspořádali takovou menší party na oslavu nastěhování na oplátku za všechny ty ohromné dárky. Když jsme se nastěhovali do našeho řadového domu, nezastavil se vůbec nikdo, ani aby se nám představil. Party by taky pomohla vyjasnit veškeré přetrvávající pochybnosti, jestli jsem opravdu spolumajitelkou domu. Samovi jsem o žádném z těch nedorozumění nevyprávěla. Ne že by mě nepodpořil – podpořil. Prohlásil by, že jsou to idioti, smál by se jim a mně by poradil, že si z toho nemám nic dělat.

Rozhlédnu se po konci slepé ulice. Venku nikdo není. Na okamžik zaváhám a pak se vydám pomalu doleva, k Blaiřinu domu ze strany. Držím se blízko vysokého živého plotu, který dům odděluje od čísla 52. Vlastně úplně nevím, jestli to dělám ze zvědavosti nebo z nervozity, ale k tomu slabému světlu mě něco přitahuje. Na půl cesty k domu si uvědomím, že vůbec nevím, jak to u nich chodí – třeba mají psa nebo světelné senzory pohybu –, a na místě se zastavím. Nic se nestane, a tak jdu po pár vteřinách blíž.