Znamení Padlých

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Michal Sirotek

Znamení Padlých – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Michal Sirotek, 2024

Cover illustration © Michal Řezníček, 2024

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2024

ISBN tištěné verze 978-80-253-6641-7

ISBN e-knihy 978-80-253-6652-3 (1. zveřejnění, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-6653-0 (1. zveřejnění, 2024) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-253-6647-9 (1. zveřejnění, 2024) (ePDF)

Pro Kubu a Honzu,
nejlepší bráchy na světě.

PROLOG

Noc předtím, než propuklo v osadě Andagů peklo, se staré vědmě Kellag zdál zvláštní sen. Viděla v něm oslnivý kotouč ohně, z jehož plamenů vystoupil stín ve žlutém plášti. Byl z něj cítit pach hořícího masa, a kam vkročil, půda rudla krví. Tvář stínu zůstala Kellag skryta, spatřila však trojici hadů, která se svíjela kolem jeho hrdla.

Když se stařena probudila, tělo se jí chvělo silným varováním, ale zkáze svého kmene zabránit nedokázala. Sotva se vybelhala z chýše, v hrůze strnula.

Dvojice mladých žen urputně bila palicemi bezmocného starce, dokud mu neprorazily lebku. Opodál jednu nešťastnici zasáhl šíp a přibil k jejímu srdci i nemluvně, které držela v náruči. Zhroutila se vedle muže, jemuž ze zad trčel oštěp jeho vlastního bratra.

Celý kmen Andagů zešílel. Rodiny i přátelé se obraceli proti sobě. Od nejmenších děcek po nejletitější starce, všechny ovládla posedlost a nahradila jejich rozum jedinou touhou: cítit, jak se jim pod rukama živé mění v mrtvé.

A mezi nimi stála ona. Jediná, která si zachovala příčetnost. Jediná nucena se slzami v očích přihlížet tomu šílenství.

ČÁST PRVNÍ

1. GAROVIT

Psal se čtrnáctý den vějchlomu, období studených větrů, kdy nebe nad krajinou obvykle pokrývaly těžké chuchvalce mraků. Za poslední dny vydatně pršelo, ale s rozbřeskem toho rána se počasí jako mávnutím kouzelného proutku umírnilo.

Na Garovitu již pomalu začínaly přípravy na blížící se zimu. Po staletí zušlechťovaný a rozšiřovaný silný hrad, aby odolal i nejsilnějším náporům nepřátel, se tyčil na vysoké skále, z níž v této roční době vypadaly okolní kopce jako boky hnědosrstých zvířat.

Slunce stálo ještě nízko, ale na vnitřním nádvoří už do sebe urputně bušili zbraněmi dva soupeři. Když štít zaduněl pod tvrdou ránou, jeden z mladíků mrštně ukročil a oplatil protivníkovi úder. Meče zazvonily, pak znovu a ještě jednou.

Styrovi v uších tepala krev, jeho ostří vířilo vzduchem a padalo na dřevěný štít soupeře. Přestože byli stejně staří, na rozdíl od Ctiwa, jehož tělo bylo spíš hubené, měl Styr postavu mohutnou jako býk. Široká ramena i plece, paže obalené svalstvem a výškou i přes své mládí přerostl většinu dospělých mužů. Jeho obličej s širokou bradou nesl hrubé, ale pravidelné rysy.

Švih meče. Zadunění kovu o štít.

„Možná bych měl použít levačku,“ poznamenal Styr a odrazil Ctiwovu čepel. „Aspoň bys dostal šanci.“

Protivník se pobaveně zazubil. „Za tu tvou domýšlivost tě bohové jednou srazí k zemi.“

Třesknutí zkřížených mečů.

„Úkrok, Ctiwo!“ křikla žena v ocvočkované vestě, která stála opodál mezi dalšími hochy.

„Řekla jsem úkrok, krucinál!“

Mladík výzvu neposlechl a Styr v té chvíli už věděl, že za chybu zaplatí. Hbitý krok a rána! Přesný výpad vyvedl Ctiwa z rovnováhy. Přešel do defenzívy, při níž mu Styr nedal možnost k manévrování. Ctiwův ústup se změnil v klopýtavé couvání, nakonec klesl na koleno a opřel se o zem rukou.

Hlouček mladíků kolem se rozesmál.

„Do prdele…,“ zaklel Ctiwo.

Styr na něj shlížel s mírným úsměvem. „Máš dost? Nebo chceš, abych tě srazil do bláta i potřetí?“

„Tentokrát jsi měl štěstí.“

„Žádné štěstí,“ řekla Jorika. „Měl sis od něj držet odstup!“

„Já se snažil, ale –“

„Ve skutečném boji bys už krvácel,“ skočila mu do řeči.

Její hrubý hlas k ní patřil stejně jako světlé vlasy zapletené do mohutného copu. Byla to obrovitá žena s širokou sanicí. Pod šaty se jí napínaly svaly rozměrů vepřových šunek a jazyk měla stejně ostrý jako břit sekyry za opaskem. Mistryně bojových umění, která je trénovala od doby, kdy Styr opustil rodný domov, aby u pána Garovitu dokončil výcvik. Trénink pod velením Joriky byl náročný a její jedovatost jim často trhala žíly, ale všichni ji měli v úctě. Činy plavovlasé bojovnice během války byly legendární. Svou sekerou srazila mnoho nepřátel a odnesla si jediné zranění, chybějící levé oko.

Styr ke Ctiwovi přistoupil a pomohl mu vstát.

„Příště budeš rychlejší,“ řekl povzbudivě.

Ctiwo mu věnoval úsměv a odporoučel se k ostatním chlapcům.

„Vrať se ke kladivu, Kováři,“ ozval se Domog, tmavovlasý čahoun s pichlavým zrakem. „S mečem máš očividně potíže.“

Poznámka vyvolala mezi mladíky posměch. Nesmáli se jen Ctiwo a Styr.

Kovář. Přezdívka, kterou mu dali, když zjistili, z jakých poměrů pochází. Jako jediný mezi nimi neměl ušlechtilé jméno a privilegium cvičit se syny vladyků mu udělil výsostně pán Garovitu odměnou za věrné služby Ctiwova otce, ale ne všichni se na vstřícné gesto dívali přívětivě.

Styra občas napadala zvláštní úvaha, že jako syn knížete má mezi mladíky nejvyšší postavení a Ctiwo je na tom úplně opačně. Když se potkali, nečekal, že by si rozuměli, a ještě méně, že se z nich během let stanou opravdoví přátelé. Domogova narážka přitom nebyla oprávněná, protože Ctiwo bojoval stejně dobře jako ostatní.

Mezi chlapci, kteří už dovršili sedmnáct zim, neměl Styr navzdory stejnému věku rovného. Na cvičišti byl vždy první a jako poslední odcházel. Trénoval svědomitě a tvrdošíjně, až ho kolikrát Jorika musela s nadávkami hnát k dalším povinnostem. Jízda na koni mu už v dětství připadala stejně přirozená jako chůze. Ve čtrnácti ovládal meč a štít, válečnou sekeru i kopí a z luku střílel lépe než leckterý dospělý. Věděl, že jedině tak může dosáhnout věhlasu starobylého jména, které nosili jeho předci. Ostragoj. Rod slavných válečníků, zasévající do srdcí nepřátel strach a do toho Styrova hrdost.

„Domogu!“ zvolala Jorika. „Jsi na řadě.“

Tmavovlasý mladík zvedl štít a s mečem v ruce předstoupil.

„Dnes už jste všichni okusili chuť bláta… až na Styra. Dokážeš to napravit, Domogu?“

Mladík odhodlaně třískl mečem o štít a zaujal bojový postoj.

„Tvoje štěstí končí, Ostragoji,“ zavrčel.

Styr se nahrbil a pozvedl zbraň.

Čepele o sebe ostře zařinčely. Domog bojoval zuřivěji než Ctiwo. Byl nebojácný, jeho technika dobrá a několikrát měl navrch, přesto zůstalo vítězství na Styrově straně.

„Kde je konec toho štěstí?“ smál se.

Domog si naštvaně odplivl a opět zaujal postoj.

Styr se potměšile zubil. „Není ostuda prohrát se synem nejlítějšího rodu v zemi.“

Chvíli kolem sebe kroužili jako vlci, připraveni vrhnout se jeden druhému po hrdle.

„Nejlítější rod?!“ vyprskl Domog. „Jen pár vzteklých kanců!“

Styr vykryl několik prudkých seknutí.

„A ty nejsi ani kanec, Ostragoji! Jen roztřesené sele!“

„V Černých válkách bojovali všichni mí předci!“ zvolal Styr. „A každý si vydobyl slávu!“

Tvrdé údery vzápětí padaly rytmicky a střídavě. Domog provedl hbitý výpad. Styr se skryl za štítem v poslední chvíli a ukročil. Na okamžik přestali útočit a těžce oddechovali. Na protivníkovi bylo vidět, jak jej neúspěch rozlítil.

„Kdybys táhl do války,“ křikl rozzuřeně Domog, „chcípl bys s plnými gatěmi jako tví bratři!“

Styra bodlo pod hrudní kostí, jako by mu srdce proklálo kopí. V očích mu vzplál oheň. S křikem se vrhl vpřed a zasypal soka vzteklými ránami. Domog je zaskočeně vykrýval, ale na protiútok se nezmohl. Styrovi oči modře hořely, tvář měl zkřivenou zuřivostí. V poslední snaze zdvihl Domog štít a otřásal se pod drtivými údery.

„Dost!“ křikla Jorika, ale Styr neposlechl. Bušil do dřeva s řevem jako smyslů zbavený, dokud se štít nerozštípl. Domog padl bokem na stojan se zbraněmi, při pádu ho převrhl a skončil obličejem v bahně.

Styr chtěl pod návalem zuřivosti útočit dál. Snad by to i udělal, kdyby mezi ně neskočila Jorika.

Temná mlha, která mu zastřela mysl, se zvolna začala vytrácet. Zdviženou ruku s mečem nechal klesnout k boku a couvl. Až nyní si plně uvědomil, co se stalo – že se výcvik změnil na něco nebezpečného.

Domogovi z roztrženého obočí tekla krev přes půl tváře. Probodával Styra pohledem. Ostatní chlapci přihlíželi v rozpacích.

„Chceš ho zabít, nebo co?!“ utrhla se na něj Jorika.

„Dostal, co zasloužil,“ odpověděl chladně.

Jorika pomohla Domogovi vstát. Byl pořád trochu zaražený, ale zranění nebylo vážné.

„Pro dnešek končíme,“ řekla mistryně ke všem. „Ukliďte ten bordel a očistěte zbraně!“

Styr si sundal přilbici a ve zpocených vlasech medového odstínu ucítil studený vánek. Na moment zachytil Ctiwův starostlivý pohled, ale ignoroval ho. Když chtěl vykročit za ostatními, Jorika ho zastavila.

„Co to mělo být?!“

Styr nevěděl, jak odpovědět, protože uvnitř stále cítil záchvěvy vzteku. Chcípl bys s plnými gatěmi jako tví bratři!

„Uvědomuješ si, že se mohl Domog těžce zranit?!“

„Neměl právo to říkat.“

„Neměl… ale to tvé chování neomlouvá.“

„Vyhrál jsem.“

„Nevyhrál,“ opáčila ostře. „Přestal ses ovládat. Neměl jsi pod kontrolou sebe ani svůj meč. Domoga jsi zaskočil. Kdyby šlo o skutečný boj, myslíš, že by nepřítel nevyužil tvůj vztek proti tobě?“

Měl na jazyku nadávku, ale spolkl ji. Hádky s Jorikou věci obvykle jen zhoršily. Navíc si moc dobře uvědomoval, že chybil. V očekávání trestu nervózně přešlápl, ale místo toho se v pohledu válečnice objevil cit, který mu ukazovala jen zřídka.

„Jsi snad jediný, kdo ve válce ztratil někoho blízkého? Rozhlédni se. V Siwě není rodiny, která pod krutostí jižanů netrpěla.“

Styrovu podrážděnost začal nahrazovat pocit rozčarování.

„Sice trénuješ tvrdě, ale tohle…,“ pevně ho uchopila za biceps a důrazně s ním zatřásla, „není vše!“

„Já to vím.“

„Tak proč se podle toho nechováš?“

Protože… vlastně pořádně neznal odpověď, nebo ji alespoň neuměl popsat. Nestávalo se to často, ale když ho hněv skutečně popadl, nedokázal ho ovládnout.

„Byla to chyba,“ připustil, „už se nebude opakovat.“

„Ráda bych tomu věřila,“ řekla přísně, ale poté se její rty obměkčily. „Tví bratři bojovali statečně a každý, kdo byl tenkrát u Zubřího vrchu, to ví. Žádné urážky ani hloupé řeči na tom nic nezmění. Pokud si to chceš s Domogem vyřídit, dělej to pěstmi mimo cvičiště… alespoň ho v takovém případě nezabiješ.“

Nevěděl, jak na poznámku reagovat.

„Tak běž, ať nenecháš mistra Oruna čekat. A pamatuj, co jsem ti řekla.“

Když odcházela, zamyšleně se za ní ohlédl.

Věděl, že je Jorika bezdětnou vdovou. Celá její rodina přišla o život ve válce a po jejich smrti se už znovu neprovdala. Jednou slyšel říkat muže, že přislíbila ruku tomu, kdo ji dokáže porazit v zápase. Někteří se o to pokoušeli, ale bez úspěchu. Nejspíš to byly pouhé řeči, ale dodávaly její slávě kouzlo a on byl upřímně hrdý, že měl příležitost cvičit pod vedením tak zkušené bojovnice.

Protože byly ženy v Siwě považovány za lidské vtělení bohyně Radžny, dárkyně mocných sil, které chránily celou zemi, těšily se velké úctě. Vlastnily majetek, mohly se rozvádět stejně jako muži, a pokud prokázaly schopnosti, mohly stanout i v kastě válečníků. Pán Garovitu svěřil Jorice nejen jejich výcvik, ale i velení jízdní družiny.

Při úklidu cvičiště a zbraní chtěl Ctiwo se Styrem zapřít řeč. Pověděl mu, aby Domoga neřešil, že je to namyšlený pitomec. Styra ale chování Domoga netrápilo tolik jako slova Joriky. Vrátila mu vzpomínky na čas, kdy byl nucen na příkaz rodičů opustit domov, aby se ve svěřenectví pána Garovitu zocelil.

Styrův otec, kníže Trach Ostragoj, vládl državě, která patřila mezi nejbohatší oblasti království. Jeho manželka Jarna mu porodila pět synů a dvě dcery. Styr byl ze všech nejmladší a v dobách války byl malým chlapcem. Na bratry si moc nepamatoval, ale v dětských fantaziích si je vždy představoval jako hrdiny, o nichž se vypráví v pověstech.

Zpráva o jejich smrti v jediné bitvě byla pro rodinu zdrcující. Kněžna Jarna v ten čas nosila pod srdcem dítě, jež se narodilo předčasně a nepřežilo. Matčina tvář byla od té doby bledá a její oči se dívaly jinak než dřív. Ochabl nejen její úsměv, ale i krása. Styr znal ty příběhy jen z vyprávění, ale připadaly mu natolik bolestivé, jako by je zažil sám. Od toho okamžiku měla budoucnost rodu spočinout na jeho bedrech.

Poté, co se osvěžil vodou a opláchl zpocené tělo, zamířil do své jizby. Po ranním tréninku ho čekala méně zábavná část dne, několik dlouhých hodin učení dějepravy, jazyků a počtů s mistrem Orunem. Ne že by vzdělávání neměl rád, ale mistrův břitký přístup mu často lezl na nervy.

„Bohové, cožpak v sobě nemáš ani špetku ze své matky? V počtech byla lepší než ty, už když jí bylo deset!“ Kolikrát podobné výtky slyšel, když udělal nějakou chybu? Nejspíš bych to nedokázal spočítat… pomyslel si pobaveně.

V pokoji se rychle převlékl do čistých šatů a připravil si věci. Už se chystal, že vyrazí do mistrovy pracovny, když zaslechl klepání na dveře. Byla to jeho služebná.

„Strýc vás chce vidět.“

Naléhavost v jejím hlase ho zaskočila. „Oč jde?“

„Nevím, mladý pane, ale máte přijít hned.“

Rychle odložil studijní knihy a zamířil ze světnice.

Vnitřek skalní pevnosti osvětlovaly lucerny zavěšené na zdech a jeho kroky se v chodbě rozléhaly s ozvěnou. Jakmile vystoupal po schodišti do západního křídla, spatřil Joriku. Kráčela proti němu s neznámým mužem po boku. Cizincova tvář byla ošlehaná větrem a šat měl špinavý od náročné jízdy. Podle vzhledu si ho Styr zařadil mezi lovce z jižní hranice, s nimiž pán Garovitu čas od času obchodoval.

Dvojice spolu živě hovořila a v tónu Joričina hlasu byla cítit nezvyklá obava.

„Jste si opravdu jistý, že to byl samochod?“

„Přísahám bohům, ten kouř nad kopci se pohyboval. Museli to být Cartárijci. Co jiného?“

„Ať ty proradné psy spere ďas!“

Slyšel správně? Samochod? Válečný stroj jižanů? Pokud to byla pravda, znamenalo to jediné… útok nepřátel!

„Co se stalo?!“ vyhrkl, když se s dvojící míjel.

„Strýc na tebe čeká,“ opáčila Jorika.

Když se vyptával dál, popohnala ho, aby nenechával pána hradu čekat. Sotva zmizeli za rohem, Styr přidal do kroku.

Tak proto ho strýček volal? Cartárijci překročili hranice království? Napadli Siwu?! Je to vůbec možné? Jižané se přece neodvážili zaútočit celá léta. Proč zrovna teď?

Po posledním sváru nastolil sever a jih křehký mír. Styra se válečná vřava v bezpečí rodného hradu prakticky netkla. Od dětství mu však vštěpovali, že budoucí konflikt je nevyhnutelný a bude velice tvrdý. S jižany to tak bylo vždy.

Cartárie. Nejmocnější říše známého světa se svými děsivými stroji, vynálezy zvrácených alchymistů a armádou, která početně převyšovala severské vojsko. Odvěký nepřítel, který bez smilování hodlal zotročit celou zemi a kterého Styr ze srdce nenáviděl.

Je tohle ta chvíle? pomyslel si neklidně. Rozhodne strýček, abych se připojil k výpravě?

S Jorikou a jejími muži sice jezdil po tři léta, skutečný boj však hrozil jen výjimečně. Obvykle se vypořádali s uprchlými zloději, vrahy či dezertéry – prabídnou cháskou, která nepředstavovala výzvu. Čest zabít prvního nepřítele se přitom Styrovi stále vyhýbala. Věděl, že dokud se nezúčastní skutečné bitvy nebo nesrazí mečem Cartárijce, nikdy ho otec nebude považovat za pravého muže. V hloubi srdce po ničem víc netoužil. Vítězství, které by mu přineslo přízeň: otevřenou náruč nebo alespoň pochvalné poklepání po rameni. Něco, čím ho otec nikdy neobdařil.

Možná se mi konečně naskytne příležitost. To vědomí ho naplňovalo vzrušením, ale stejně tak obavou, že by mohl zklamat.

Před dvoukřídlými dveřmi komnaty stáli strážní a také mistr Orun, který byl na odchodu. Styr jej pozdravil a okamžik sledoval jeho neobratný krok. Mistrovi bylo jen málo přes čtyřicet, nedávno však nešťastně spadl z koně a vážně si poranil nohu. Od té doby mu i obyčejná chůze způsobovala silné bolesti.

Styr pokynul strážím, aby ho vpustily.

V prostorné místnosti stálo několik dřevěných sloupů s rytinami zvířecích ornamentů a ochrannými symboly zasvěcenými bohu Nyrgovi. Ve dvou rozích se nacházely velikánské krby, kde hořel oheň. Na opačné straně od vchodu Styr spatřil obrovitý štít s malbou kančí hlavy v kruhu posvátných run. Erb rodu Ostragojů.

Kníže Kalter stál u dlouhého stolu, pěstmi opřený o desku, a zasmušile nahlížel do veliké mapy. Byl to hřmotný padesátník s rozježenými vlasy i vousy a širokou tváří protkanou hlubokými vráskami. Tělo měl mohutné a ramena široká jako všichni Ostragojové, ale na rozdíl od Styrova otce postrádaly jeho oči tvrdost. Řečí i gesty vyzařoval sebevědomý klid, který Styr vždy obdivoval. Byl to zcela jiný druh vážnosti než u otce, chladného jako kámen až z něj někdy šel strach.

„Chtěl jsi mě vidět, strýčku?“

Když zvedl oči, stažený výraz v jeho tváři povolil.

„Pojď blíž, chlapče.“

„Zaslechl jsem, že jižní hranici překročil samochod. Je to pravda? Zaútočili na nás jižané?“

„Nevíme to jistě,“ odpověděl Kalter. „Lovci za Křivolesem spatřili sloup kouře. Jsou-li to Cartárijci, vyslali jen jediný stroj. Neobvyklý tah.“

Styr vnímal ve strýcově hlase nepokoj. Do očí jako by se mu promítlo něco temného. Vzpomínky na boje? Čas naplněný krví a násilím?

Strýček se Styrovi vždy jevil jako velmi rozumný a rozvážný člověk. Srdce měl široké a lidé si ho vážili. Nikdy se nemusel doprošovat jeho pozornosti a často ho žádal, aby mu povídal o poslední válce. Poslouchat jeho vyprávění, nepřikrášlené a syrové, bylo pokaždé fascinující. Od navoněných spisů z dějeprav se lišilo tak moc, že se mu jevilo jako chaotická změť krvavých střev a orgánů.

„Možná jde o průzkumníka,“ mínil Styr, „proto je sám.“

„Jorika si to myslí také, ale samochod je pro podobnou akci moc nápadný. Jižané nikdy neužívají těžké stroje k výzvědám.“ Krátce se odmlčel. „Buď jak buď, tahle okolnost vyžaduje mou přítomnost, proto jsem dal rozkaz, aby se družina připravila na cestu.“

Styrovi poskočilo srdce. Toto je ta chvíle!

Kalter mírně naklonil hlavu do strany a věnoval mladíkovi pátravý pohled.

„Jorika mi pověděla, co se dnes stalo na cvičišti.“

Styr překvapením zamrkal. V krku najednou ucítil těžký knedlík.

„Co mi k tomu řekneš?“ zeptal se strýc.

Rozpačitě si olízl rty. Nenabídne mi místo v družině… protože jsem pitomec! pomyslel si zkroušeně.

„Je to pravda. Jsem připraven za své pochybení přijmout trest.“

Ticho, které nastalo, se mu zdálo nekonečně dlouhé. Strýc z něj nespouštěl své hloubavé oči. Nakonec Styr jeho pohled nevydržel a uhnul očima stranou.

„Chci, abys jel se mnou,“ pravil Kalter. „Nastal čas, aby ses stal mužem.“

Styr pootevřel ústa. V ten moment téměř slyšel kámen, který mu spadl ze srdce. S vděčností sklonil bradu. „Děkuji, můj pane. Nezklamu tě, ani jméno našeho rodu.“

Kalter přistoupil blíž a otcovsky mu položil ruku na rameno. „Vím, že ne, chlapče. Od chvíle, kdy jsi přijel na Garovit, ses připravoval zodpovědně… ať jsou na tebe tví rodiče hrdí.“

„Budou. I ty budeš. Nezahanbím tě. To slibuji!“ Musel při těch slovech v sobě potlačit slzy radosti, které se mu tlačily do očí.

Kalterovi se pod vousy mírně zvedly koutky. Poté se obrátil a rozvážně přešel zpět k mapě.

„Jorika vyslovila návrh, abych dal příležitost některým chlapcům z tvé skupiny. Padlo víc jmen. Souhlasil jsem se dvěma. Domog a Ctiwo.“

Kdyby si nemusel udržet vážnost, snad by nadšením výskl. Nečekal, že by strýc vybral Ctiwa. Možná tu volbu učinil, protože věděl, že mezi ním a Styrem panuje vřelý vztah, ale běsy ať to vezmou! Byl šťastný, že jeho přítel bude na výpravě s nimi.

„Zdá se, že samochod míří k Popelovým horám,“ pokračoval Kalter o poznání vážněji. „Vyrazíme do hodiny. Překročíme Křivoles a pojedeme na pláň Vraního hřbetu. Najdeme ten samochod a pobijeme každého jižana, který se opovážil vkročit do naší země.“

Když mu strýc vrátil pohled, Styr odhodlaně přikývl.

„Skutečně míříme až k Popelovým horám?“ zeptal se Ctiwo, když upevňoval sedlo na svém koni.

Styr přisvědčil.

„Tím směrem přece nikdy nejezdíme…,“ hlesl Ctiwo s potlačenou obavou.

„Děsí tě příběhy o Mrtvé zemi?“ ozval se Domog, který vešel do stájí. Zranění na obličeji měl ošetřené, a když prošel kolem Styra, věnoval mu nepříjemný úšklebek.

„Tebe ne?“ opáčil Ctiwo. „Muži tvrdí, že démoni z hor svedou zabít člověka jediným pohledem. Donutí tě vidět tak hrozné věci, že… ztratíš rozum.“

„Babské povídačky,“ opáčil hrubě Domog. „Nejsou to démoni, ale divocí kříženci. Potomci netvorů, kteří se zmocnili lidských žen. Mají z toho pomatenou hlavu a stejně pomateně i vypadají, ale čarovat jako gruiwové neumí.“

„Tak proč do těch končin nikdo nechodí?“

„V Mrtvé zemi jsou jen skály a otrávený vzduch. Co bys tam chtěl najít kromě vlastní smrti?“

„Můj otec říká, že za horami jsou starodávné ruiny národa, který se už dávno ztratil v čase,“ řekl Ctiwo. „Věže desetkrát větší než naše hradby a cesty hladké jako sklo, které se táhnou stovky mil napříč planinami. A uprostřed toho všeho kovové město pohřbené v prachu, kde se otevírají dveře, když na ně promluvíš. Prý je plné obrovských pokladů a vzácných artefaktů…“

„Nesmysl, Kováři,“ přerušil ho Domog, „a i kdyby… žádný člověk by cestu k němu nepřežil. Když překročíš horské štíty, vypadají ti vlasy, žaludek se ti obrátí naruby a nakonec ti ztmavne kůže. Odhalit tajemství Mrtvé země není možné.“

Síla argumentů Ctiwa umlčela.

Do stájí vstoupila Jorika. „Přestaňte mlít panty a pohněte. Nikdo na vás trubce nebude čekat.“

Styr se k ní obrátil. „Pojede s námi mistr Orun?“

Válečnice zavrtěla hlavou.

Mladíci znejistěli.

Styr věděl, že by pro mistra byla výprava příliš náročná, ale současně to nechápal. Orun nebyl jen vzdělancem a učitelem, patřil k řádu gruiwů – lidem obdařených mocí bohů. Čarodějům s hlubokými znalostmi, kteří z tinktur posvátného snovidu utvářeli magické runy. Příběhy o vědění, jemuž vládli, znal Styr velmi dobře. Byli to právě gruiwové, kteří během bitvy u Zubřího vrchu vnesli do řad nepřátel zmatek. Královna díky tomu převzala iniciativu a s nejodvážnějšími bojovníky dokázala zahnat vetřelce zpět za řeku Ognaru. Šlo o obrovské vítězství, po němž si Cartárie dlouho lízala rány. Bitva, která zachránila Siwu od zotročení.

„Postavíme se samochodu bez čarovné moci?“ nechápal Domog.

„Kníže Kalter zařídil doprovod jiného gruiwa,“ opáčila Jorika.

„Na Garovitu jiní gruiwové nejsou.“

A snad ani v celé strýcově državě, pomyslel si Styr. Jen málokterý člověk se rodil s požehnáním bohyně Radžny a nejbližší gruiwská svatyně ležela víc než den cesty od hradu.

„Vy se především starejte o své povinnosti,“ zpražila je pohledem, „což znamená poslouchat rozkazy. Důležitá rozhodnutí přenechte našemu pánovi.“

Domog nesouhlasně zamumlal, ale vrátili se k přípravám.

Když Jorika přejela zrakem jejich brašny a zbraně, podotkla, aby nezapomněli na hromhole a třaskavý prach. Poté je opustila.

Hromhole se plnily kulemi zpředu a nejlepší střelci dokázali zbraň nabít asi za třicet úderů srdce. Účinný dostřel byl padesát loktů a zpravidla se užívaly ve větších bitvách a při obléhání. Osvědčily se i v bojích se samochody. Siwané neměli hromhole v oblibě a obyčejně dávali přednost lukům s větším dosahem střelby. Cartárijské stroje je však nutily měnit válečné zvyky.

Styr vzal svoji střelnou zbraň, uložil ji do pouzdra vedle sedla a podíval se na Ctiwa.

„Nervózní?“ zeptal se.

„Ani trochu.“

Jeho odpověď nezněla zrovna přesvědčivě.

„Mrtvá země a duchové minulosti nejsou důležití,“ pravil Styr. „Jediné, na čem záleží, jsou jižané. Jestli se ty krysy skutečně odvážily vkročit do naší země…“

„Splatí jim naše meče poslední válku i s úroky,“ navázal Ctiwo a vložil do hlasu odhodlání i smrtelnou vážnost.

Styr se na něj potěšeně usmál a natáhl k příteli ruku. Ctiwo ji uchopil a pevně stiskl.

Na tuhle chvíli se přece připravovali dlouho a nebylo to poprvé, kdy vyráželi na cestu. Znali své povinnosti, a dají-li bohové, brzy se z nich stanou skuteční muži. A až se vrátím domů, pomyslel si Styr, otec a matka mě přijmou s úctou, protože budou vědět, že jsem se odvahou vyrovnal svým bratrům.

„Tak pojď“ řekl Styr, „ať nás ta jednooká saň neseřve, že zdržujeme.“

Popadli uzdy koní a zamířili ze stájí.

2. JANTAROVÉ OČI

Družina vyrazila po zablácené polní cestě táhnoucí se od pevnosti podél říčního toku. Cáry šedých mraků na lazurové obloze připomínaly hnijící zašpiněnou pytlovinu. Dvacet plně vyzbrojených jezdců na koních svižně uhánělo na jih. Někteří nesli štíty, meče a sekery. Jiní luky a hromhole. Nechyběla ani silná lana a háky z magnetického kamene, které se osvědčily v bojích s jižanskými stroji.

V čele jel pán Garovitu, po jeho boku Jorika. Styr a Domog hned za nimi. Ctiwo cválal až vzadu s nejníže postavenými muži. Míjeli osamělé statky a sledovali blížící se hradbu Křivolesa, kde hvozd ze žluté a šafránové pomalu přecházel do okru a umbry.

Odpočinek povolil Kalter až po mnoha mílích, když měli les daleko za sebou. Vpředu se otevřela kopcovitá krajina pokrytá trnitými houštinami dřišťálů, kde už neležely žádné osady, samoty ani lovecké chatrče. Na obzoru se zlověstně tyčila vysoká hradba horských štítů.

Království Siwy oplývalo zelení, řekami i hustými lesy s vůní máty a kopřiv, kde nebylo o zvěř nouze. Když zdejší lid putoval po cestách, obklopen lučinami a letitými stromy, všude trylkovali ptáci. Na dohled Popelových hor se však každé osamělé kráknutí vrány zdálo jako balzám pro uši. Bylo to podivně pusté místo, které lidem do srdcí vnášelo neklid. Moc Mrtvé země se přelévala přes hory jako neviděná mlha, a kam pronikla, nápadně řídly stromy i nižší dřeviny. V blízkosti vrchů se nezdržovala ani zvěř, jako by cítila nebezpečí, které tam číhá.

Mdlý kotouč slunce ukrytý za mraky se blížil k nejvyššímu bodu na nebi. Muži přežvykovali sušené maso, zakusovali ho chlebem a mlčky pozorovali zasněžené vrcholky hor. Kolem Styra seděli strýcovi vojáci, válečníci zocelení bitvami i tvrdým životem, spolehliví muži i několik bojovnic.

Zatoulal pohledem ke Kalterovi, který odpočíval jen kousek od něj a tiše rozmlouval s Jorikou. Na cestu se oděl do lesklé šupinové zbroje a přilbice se zubřími rohy. Záda mu halil tmavý plášť ze soboliny sepnutý na rameni bronzovou sponou.

Styr si připadal skoro jako součást příběhů, o nichž dodneška jen četl. Výpravy neohrožených bojovníků, jejichž osudem je střet s těmi, kteří plundrovali zemi a brali do otroctví siwský lid. Plnila ho pýcha a radost, že jede po boku strýce a jeho věrných. Bohové, tak veliká radost! Nemohl se dočkat, až se s jižany střetne tváří v tvář.

Když se posilnili, pokračovali v jízdě. Pohoří se před nimi zlověstně zvedalo každou mílí a do krajiny se plíživě vkrádal chlad. Zakrátko vydal Kalter příkaz zastavit a Jorika vzala do ruky roh. Troubení mocně zadunělo směrem k obloze a neslo se do dáli.

Čekali mlčky, každou minutou prokřehlejší. Pak konečně někdo z družiny zvolal a ukázal ke skalnatému převisu na vzdáleném kopci. Objevili se tam siluety dvou jezdců.

Kalter zavelel a mužstvo se dalo do pohybu. Cizinci se jim vydali v ústrety, ale nespěchali, jako by jim patřil veškerý čas světa. Gruiwové. Někdy je lid Siwy zval nositeli, neboť napříč pokoleními přenášeli tajné učení dávných předků. Schopnost vládnout mysli, kterou nazývali Uměním, udržovali v přísné tajnosti a všem mimo řád Hvězdné svatyně byla zapovězena.

Když se setkali, Kalter zvedl ruku na pozdrav. Styr si gruiwy zaujatě prohlížel.

Na ryzákovi seděl štíhlý muž v černém plášti s podšitou kožešinou. Věkem se mohl blížit čtyřiceti a dlouhé kadeře měl okrové barvy. Žádný čepec ani rukavice, jako by ho vůbec netrápil chlad. Na oholené tváři viděl Styr vzory rudomodrých symbolů připomínající kruhový řetěz. Čarovné runy Ma‘ra.

Jeho společnice byla dívka podobného věku jako Styr. I ona byla oděná do krzna. Její tetování tvořila trojice run pod dolním rtem, které se jí v řadě táhly až na krk. Zlaté vlasy měla stažené čelenkou, povlávaly jí kolem oválné tváře s pohledem jasným a modrým jako letní nebe. Styr z ní několik okamžiků nebyl schopný spustit oči.

„Buď zdráv, Radbogu,“ pronesl Kalter. „Vaše přítomnost je požehnáním.“

Gruiw mu za slova poděkoval, ale ihned přešel k věci. „Zkazky jsou pravdivé, můj pane. Jižané překročili hranici.“ Když mluvil, jeho hlas zněl jako gong a Styrovi se zdálo, že linky run na jeho tváři se zavlnily do sférických vzorů.

„Víme kde?“ ozvala se Jorika.

„V soutěsce za Vraníkovým hřbetem. Podle stop šlo o jediný samochod. Šlápoty v půdě jsou mělké. Nemohl být velký jako chlév a nést těžká děla.“

„Stroj uzpůsobený k průzkumu,“ odpověděla Jorika a pohlédla na Kaltera. „Musí to tak být.“

„Sledovali jsme stopu podél východní hranice hor, ale ztratili jsme ji v bažinách. Možná se dal severní stezkou nebo podél potoka. Nejspíš zamířil zpět k řece, ale jistí si nejsme.“

„Proč tak nesmyslně křižuje krajem, kde nic není?“ nechápal pán Garovitu.

„Něco hledá,“ připojila se k hovoru mladá gruiwka.

„Něco?“ obrátil k ní Kalter oči.

Odpovědi se nedočkal.

„Proklatý stroj!“ odplivla si rozčileně Jorika.

Samochody, ďábelské vynálezy císařství, které zdolaly obranu Siwy a zanechaly pohraničí zpustlé, vodu otrávenou a vsi naplněné pláčem sirotků. Chodící železné pevnosti čpící k nebi černý dým a rozsévající smrt.

„Stopa chladne a ten noční liják nám rozhodně nepomohl,“ pravil Radbog. „Neztrácejme čas.“

Po krátkém zvážení zavelel Kalter k jízdě.

Styr popohnal koně.

„Takže nejde o útok?“ ozval se vedle něj Domog.

„Vypadá to tak.“ Novým zjištěním byl překvapen stejně jako ostatní.

Průzkumník křižující neobydlený kraj kolem Mrtvé země? Zvláštní. Dokud však nezjistí víc, nemělo smysl pouštět se do nějakých závěrů.

Hnědá pláň, k níž dorazili posléze, byla zaříznutá hluboko mezi svahy. Trávy a křovin viděli v nerovné zemi méně. Zmáčená půda už nedovolila koním jet cvalem, a tak zpomalili. Styr během cesty vypozoroval, že gruiwové spolu občas tiše hovoří. Radbog oslovoval dívku jménem Žewa. Neslyšel vše, ale pochytil jejich obavy. Nešlo jen o jižany a samochod, ale o hrozbu, kterou představovaly samotné hory. Vzpomněl si na nelidské běsy, kteří zde údajně žijí, a jejich moc ovládnout rozum. Čím byli Mrtvé zemi blíž, tím se mu najednou zdály ty historky reálnější a oslabily jeho předchozí dobré rozpoložení.

Zakrátko narazili na klikatou stezku, která se užívala dávno před poslední válkou. Družina zastavila a Kalter s Jorikou hodnotili další postup.

Styrovi se podařilo dostat blíž k dívce. Stál teď jen kousek za ní. Všiml si, že pod rezavým šatem má útlou postavu a v lesklých pramenech vpletené kovové a dřevěné korálky. Ten obraz mu připomněl příběhy o lesních vílách, tančících pod svitem luny mezi posvátnými jilmy.

Rozkošná holka, s mléčnou pletí bez kazu a zadečkem, do kterého by byl hřích si neštípnout…

„Přestaň na mě zírat.“

Styr sebou trhl. Jeho hnědák podrážděně přešlápl a zastříhal ušima.

„Mluvíš na mě…?“

„Na koho jiného?“

„Nezírám na tebe, jen jsem obdivoval krásu tvé klisny.“

Gruiwka otočila hlavu. Zahlédl její profil a sytě modré oko, které se do něj přísně zabodlo. Přísahal by, že to nemohlo být hrou světla, když se její duhovka na zlomek okamžiku zalila jasným zlatem.

Styrův hnědák zaržál a poplašeně se roztančil na místě. Přitáhl mu uzdu.

„Dávej pozor!“ rozčílil se Domog, když Styr narazil do jeho bělouše bokem. Pak se mu konečně podařilo koně uklidnit.

„Co to vyvádíš, brachu? Čeho ses leknul?“ Konejšil ho hlazením a úkosem pohlédl na dívku. Už se zase dívala vpřed.

Ne náhodou se o gruiwech říkalo, že mají bystřejší smysly než běžní lidé. Mistr Orun dokonce tvrdil, že člověk nemá jen pět smyslů, ale přes třicet. Většina lidí je prý jen zapomněla používat. Dar bohyně Radžny, kterým požehnala siwskému lidu. Umění, jež ovládala hrstka vyvolených.

Družina pokračovala. Horská cesta se klikatila soutěskou a stáčela se vzhůru. Podkovy koní zvonily na kamenech pokrytých nánosy hlíny a bláta. Po pravici je provázela skalnatá zeď, po levici strmý svah.

Proč Cartárijci mířili ke starým šachtám? uvažoval Styr. Doly jsou vytěžené a všechno bohatství už dávno pryč. Vůbec to nedávalo smysl a podle zachmuřených tváří kolem hádal, že i ostatním běží hlavou podobné myšlenky.

Cesta pokračovala pomalu a těžce. Nad hlavami se jim už neklenuly mraky, jen ponuře šedivý jednolitý povlak. Pocit dusivé tíhy se snášel na mysl jako stín.

Už jsme blízko, pomyslel si. Brzy to vypukne. Natěšení, chuť po boji i trocha nejistoty. Takový kotel promíchaných emocí dlouho nezažil. Pátral v paměti po všem o studiu samochodů. Připomínal si jejich silné i slabé stránky a strategický postup útoku, kdy i malá skupina jezdců s háky svede uvěznit stroji kovové nohy. Vybavoval si, jak klíčová je spolupráce gruiwů, kteří svou mocí zaútočí na mysl nepřátel.

Stezka je skrz houštiny přivedla na horskou pláň, kde se jim naskytl dobrý výhled. Konečně objevili hledaný samochod. Nečekaná scéna však vzala všem slova z úst.

Monstrózní stroj nestál na mechanických nohou, jak si to Styr vybavoval z kreseb v naučných knihách. Nacházel se vysoko nad povrchem, podivně zaklíněný ve skalnatém útvaru, který s notnou dávkou fantazie připomínal obří paže. Jako by nějaká síla přetvořila skály a uvěznila stroj v sobě…

Vypadalo to, že pomyslné pěsti rozdrtily kov mezi sebou, poté znehybněly a zůstaly tak. Nohy samochodu trčely ve vzduchu všemi směry. Dříve kulaté tělo se změnilo v pokroucený ovál. Styr si v duchu představil samochod v pohybu. Byl to velký stroj, měděného odstínu, oprýskaný, s masivními nýty a špinavý od oleje. Každá součástka však byla vyrobená a smontovaná do důmyslného celku – precizní exemplář zručnosti kovodílen jihu, jaký nedokázali na severu napodobit. Článkovité nohy s písty kopírovaly pavoučí chůzi. Syčení stlačovaného vzduchu a vrzání kovu.

Ponuré ticho kolem rušilo nepříjemné skřípění, jak se do samochodu opíral vítr a v pokroucených záhybech proháněl meluzínu. Někteří z mužů uchopili své amulety a tiše pronášeli ochranná slova.

„Co, u všech bohů, mohlo něco takového udělat?“ vydechla Jorika jako první.

Nikdo, ani gruiwové, nedokázal odpovědět.

Radbog pomalu sesedl z koně a vykročil vpřed. Ostatní ho následovali. Když se blížili ke stroji, měli zbraně v pohotovosti. Mohlo jít o lest, ale žádná nepřišla. Někteří se otáčeli za gruiwy v naději, že podají vysvětlení. Nositelé však mlčeli se stejnými obavami ve tvářích jako zbytek.

Pod samochodem uviděli lidská těla. Tři muže. Leželi na jedné hromadě, údy rozházené po zemi. Byli odění do vojenských uniforem. Od šatů Siwanů se odlišovaly materiálem i střihem, barvou převládaly odstíny zelené a černé.

Styr přešel k jednomu z mrtvých. Cizokrajná tvář byla mladá, ostrých rysů a s výrazným obočím. Kůže měla odstín bronzu, hlavu pokrývaly kudrnaté černé vlasy. Vypadalo to, že si zlomil vaz. Šaty mrtvých byly potřísněné tekutinou hutnou jako med, ale s barvou stříbra. Kapala z rozbitého stroje.

Actroxium. Tak to nazývali jižané. Tajemná substance cartárijských alchymistů. Látka destilovaná záhadnými procesy, kterým na severu nikdo nerozuměl, pohánějící průmysl i válečné stroje nepřátel. Mocný zdroj síly císařství, díky kterému si podrobilo okolní země.

Styr zvedl pohled. Ve spodní části samochodu byl kruhový otvor s otevřeným poklopem. Buď se uvolnil při útoku, nebo se muži snažili dostat ven sami. Ať tak či tak, pád z výšky je zabil.

„Běsy…,“ zašeptal kdosi v hloučku. „To udělaly divoké běsy.“

„Přízraky Mrtvé země,“ přitakal jiný.

Nervozita začínala být cítit na všech.

„Ticho!“ přerušil je Kalter a rázně přistoupil ke gruiwům. „S čím máme tu čest? Co se tu, u Radžny, stalo?!“

Dívka poklekla a dotkla se podivné skály, která stroj uvěznila. Zavřela oči a pomalu přejela dlaní po hrubém povrchu.

„Připomíná to tvárnost. Změnu hmotného stavu,“ pronesla tiše, „ale v tak masivním měřítku, že by to nemělo být možné.“ V jejím hlase bylo cítit ohromení.

Styr nervózně pohlédl na strýce. Kalter měl ve tváři nápadnou strnulost, kterou nepoznával. I do mysli jejich velitele se zaseklo ostří silných obav. To, čeho byli svědky, si neuměl nikdo vysvětlit.

Žewa se obrátila, duhovky jí jemně zářily zlatým jasem. „Cartárijci se střetli se zakázanou mocí. Muselo to být Prokleté tajemství.“

„Mlč!“ osopil se na ni Radbog.

„Prokleté tajemství?“ ozval se Styr. „Co to znamená?“

„Neznamená to nic,“ odpověděl gruiw. „Má svěřenka je mladá. Neví, kdy má nahlas vynášet soudy…,“ přísně do ní zabodl oči, „… a kdy být zticha.“

Žewa se však nesouhlasně zvedla. „Tohle není náhoda, mistře. Jižané sem zamířili s konkrétním záměrem…“

„Řekl jsem, abys mlčela!“

Pod jeho okřiknutím se stáhla. Muži kolem ukročili. I Styr ucítil moc, kterou gruiw vložil do svého hlasu. Otřásla jím tak silně, že instinktivně zaťal čelisti.

„Radbogu,“ oslovil Kalter nositele, „pokud víte něco, co nám v téhle situaci může pomoci…“

„Je mi líto, můj pane,“ opáčil úsečně.

Pán Garovitu si gruiwa chvíli zamyšleně měřil a poté rozhodl, aby muži prozkoumali okolí.

Další stopy objevili zanedlouho. Byly dvoje. První, najisto lidské, mířily horskou stezkou dál. Druhé, ačkoli výraznější a také větší, nedokázal s jistotou určit ani stopař.

„Cartárijský kovomuž?“ uvažoval nahlas Kalter.

„Nebo nějaká stvůra z Mrtvé země,“ nadnesla znepokojivější variantu Jorika.

„Pověry,“ opáčil Radbog. „Žádné stvůry zde nejsou, a i kdyby existovaly, dosud nikdy nepřekročily hory na naši stranu.“

Nevypadalo, že by gruiwova slova Joriku přesvědčila.

„Možná někdo z posádky přežil,“ ozval se Styr. „Utíkal vzhůru a ta věc ho pronásledovala.“

Kníže Kalter zvedl oči k cestě. „Podle map vede stezka až ke vstupu do dolu. Nemělo by to být víc než čtvrt míle. Jinam ten člověk zamířit nemohl.“

„Takovou cestu koně nezvládnou, pane,“ poznamenal jeden z mužů.

„Nechte nás s Radbogem chvíli o samotě,“ pravil pán Garovitu.

Muži se rozešli. Styr poodešel stranou ke Ctiwovi s Domogem. Mladíci měli zachmuřené tváře a nebylo jim do řeči. Ani on nemluvil.

Nakonec dostali všichni rozkaz, aby se připravili na pochod. Zvířata měla zůstat zde. Strýc si k sobě zavolal Styra, vzal ho kolem ramen a vykročil s ním stranou od ostatních.

„Radbog netuší, co nás nahoře čeká. Nelíbí se mi přijmout možnost, že jde o víc než meče jižanů, ale…,“ myšlenku nedořekl.

„Ty přece na stvůry nevěříš, strýčku.“

„Nevěřím. Za celý život jsem žádné obludy z příběhů o Mrtvé zemi neviděl, ale to ještě neznamená, že nejsou. Pravdu znají jen bohové.“

„Co mám dělat?“ zeptal se Styr na rozkazy.

Kalter se zastavil a těžce se nadechl, jako by snad ani nechtěl pokračovat.

„Chci, abys zůstal u koní s ostatními chlapci.“

Styr překvapeně pootevřel ústa. „Chceš mě tu nechat? Jít do boje sám?“ Beze mě?!

„Jorika a ostatní půjdou také.“

„Ale… to přece…“

„Poslouchej, Styre. Vzal jsem tě s sebou, protože jsem věřil, že znám nepřítele, ale teď nevím, proti čemu stojíme. Je možné, že jsou to skutečně Cartárijci, snad ano, ale pokud ne…,“ významně se odmlčel.

„Dej mi šanci, strýčku. Zvládnu vše stejně dobře jako tví muži. Jsem připraven.“

„O to přece nejde. Tvůj otec mě pověřil nejen tvým výcvikem, ale také ochranou.“ Kalter se zachmuřeně podíval na samochod. „Ať už za tímhle dílem stojí cokoli, neohrozím kvůli tomu tvůj život. Rozumíš?“

Takovou hanbu mi přece nemůžeš udělat! pomyslel si nešťastně, ale neodvážil se ta slova říct nahlas.

Kalter poznal, jak se cítí. „Žádný z těch válečníků, které vidíš kolem, nikdy neponese břímě odpovědnosti jako ty. Nikdy nebudou vládnout državě, pečovat o její lid a rozhodovat těžké spory, které ovlivní budoucnost naší země. Tasit meč je snadné… udržet ho v pochvě mnohem těžší. Vše v životě válečníka jsou zkoušky, Styre. Obzvlášť ty, které prověřují naši poslušnost, patří mezi nejtěžší. Buď trpělivý… o svou příležitost nepřijdeš.“

Styr sklesle sklopil oči.

Mnohokrát slyšel příběhy o tom, jak jeho otec proklál statného nepřítele s kopím už ve čtrnácti letech. Strýc to měl podobně. A on… byl už o tolik starší. Chápal Kalterovu obavu. Rozuměl své odpovědnosti i skutečnosti, že je posledním dědicem rodové linie… ale jak si ho má otec vážit, když neukáže, co v něm doopravdy je?

„Jsi Ostragoj,“ pokračoval strýc. „Naši předci bojovali a umírali za království a trůn po staletí. Až přijde tvůj čas, vím, že nezklameš a uctíš jejich oběť.“

Důvěra strýcových slov zahřála Styra u srdce, a tak se alespoň pokusil o úsměv.

„Nechávám ti to tu na starost,“ řekl Kalter a poté pomalu odkráčel.

Styr mu visel pohledem na zádech, ale úsměv mu z tváře vyprchal rychleji, než by si přál. Navzdory řečenému měl pocit, že se strýčkem odchází i šance, po níž tak dlouho toužil.

Ctiwo upíral zrak na zničený samochod, který se hrůzostrašně vypínal nad zemí.

„Nemám z toho dobrý pocit. Tak blízko Mrtvé zemi bychom neměli být… není to rozumné.“

Domog, který by se jindy chytil příležitosti a zpražil ho kousavou poznámkou, mlčel. Choulil se v plášti se zamračeným čelem. Ani Styrovi nebylo do mluvení. Uši měl nastražené směrem, kam se vydali ostatní.

Kolem skály zavanul ostrý vichr a zasténal v troskách stroje. Koně nervózně zařehtali. Byli neklidní od chvíle, co zde zastavili, a jejich dupot i frkání sílilo.

„Jsou to běsy. Určitě,“ pokračoval Ctiwo. „Koně cítí jejich blízkost.“

„Nesmysl!“ vypěnil Domog. „Žádné běsy tu nejsou!“

„Ani gruiwové netušili, co se tu stalo.“

„To ještě nic neznamená.“

„Znamená to hodně,“ oponoval Ctiwo. „Bohové nás tu nevidí.“

„Rouháš se!“

„Buďte zticha!“ napomenul je Styr. „Přes ty vaše žvásty nic neslyším!“

„A co bys chtěl slyšet?“ osopil se Domog. „Jsou daleko.“

„Možná, ale když budete pořád mluvit, neuslyšíme, že se vrací. Navíc… jsou pryč už nějak moct dlouho.“

Pod dalším poryvem se jeden z hřebců začal vzpírat uzdě. Ctiwo se ho snažil utišit. Když se mu to konečně podařilo, zaslechli dusot nohou na štěrkové cestě. Doprovázelo ho funění, hlučné jako kovářský měch.

Domog vytáhl meč z pochvy. Styr si připravil hromhůl.

Zpoza křoví se vynořil mohutný chlap. Poznali jeho tvář a vybavili si i jméno. Vigmur. Drsný válečník, který prošel po boku strýce poslední válkou. Běžel přímo k nim. Mysleli, že zastaví a podá jim nějakou důležitou zprávu, ale chlap proběhl kolem a zamířil ke koním.

„Hej!“ vykřikl Styr. Vigmur ho ignoroval.

Všimli si, že bojovník u sebe nemá zbraň a krvácí na boku.

„Co se stalo?! Kde jsou ostatní?!“ dožadovali se odpovědi, zatímco voják rychle odvazoval jednoho z koní. Zvíře se mu vzpouzelo.

„Vigmure!“ křikl Styr. „Kde je Kalter? Kde je Jorika?!“

Válečník se beze slov vyšvihl do sedla. Styr chtěl popadnout uzdu a zabránit mu, aby ujel. Sotva se však natáhl, schytal kopanec do obličeje. S ochromující bolestí v čelisti se svalil na zem.

„Co to vyvádíš!?“ vyjekl Ctiwo.

Veteránova tvář byla bledá a oči měl vytřeštěné hrůzou.

„Vzal je ten zvuk… ten příšerný zvuk!“ zaječel jako šílený. „UTEČTE, VY BLÁZNI!“ Popohnal koně úderem do slabin, zvíře bolestí zaržálo a vyrazilo tryskem pryč. Volání ani kletby nebyly nic platné, během chvíle jim zmizel z očí.

Ctiwo pomohl Styrovi na nohy. „Jsi v pořádku?“

Přikývl. V ústech cítil krev, ale o zuby nepřišel.

„Co budeme dělat?“ ozval se Domog.

Styr si mnul dlaní čelist a pomalu sebral ze zablácené země hromhůl.

Co mohlo vystrašit muže jako Vigmur? Co z toho statného bojovníka učinilo zbabělce?

„Musíme za nimi,“ řekl Styr.

Nastalo ticho, při němž se dívali jeden na druhého.

„Dobře,“ souhlasil Ctiwo. „Ale někdo musí zůstat u koní.“

Styr navrhl, aby je hlídal Domog.

„Ani omylem!“ zaprotestoval.

„Nemůžeme je tu nechat bez dozoru, Domogu.“

„Tak ať je hlídá Ctiwo.“

„To tedy ne, já jdu se Styrem!“

„Nejdeš. Zůstaneš tady!“ štěkl Domog.

Ctiwo hledal pomoc u Styra, jenže ten věděl, že mu nemůže dát přednost. Syn kováře by měl jít do boje, zatímco dědic vladyky bude hlídat koně jako nějaký sluha?

„Zůstaneš ty, Ctiwo,“ rozhodl.

„Ale…“

„Žádné ale, poslechneš!“ Litoval svých slov, obzvlášť když spatřil Ctiwův ztrápený pohled, ale jiná možnost nepřipadala v úvahu.

Déle už neotáleli.

„Jdeme!“ zvolal Styr a vyrazil skrz křoviny po stezce. Domog se rozběhl za ním.

Cesta se zakrátko změnila ve svah s drolivou půdou, kde bylo stále těžší najít způsob, jak se zachytit. Když konečně stanuli nahoře, divoce jim tloukla srdce a ztěžka popadali dech.

Spatřili prostornou plochu, z východu ohraničenou úbočím hory. Asi čtyřicet loktů od nich se nacházel vchod do skály: starý hranatý otvor vyztužený dřevěnými kůly, z něhož se táhly železné kolejnice. Stálo na nich několik zrezivělých vozíků. Opodál rozeznali zbytky kamenného příbytku, čtvercovou stavbu bez dveří s pobořeným komínem, která musela sloužit horníkům. A mezi tím vším Kalterovi muži.

Mrtví.

Zběžně napočítali čtyři. Jeden se zhroutil u budovy. Další leželi kolem vozíků. Všichni zkrvavení a posekaní železem.

Nestačili se nad scénou pozastavit, protože vzápětí zaregistrovali pohyb.

Z ústí černého dolu se vypotácela postava. Byla to ta mladá gruiwka. Okamžitě poznali, že je zraněná. Sotva udělala pár kroků, vysíleně padla na kolena. Chtěli se k ní rozběhnout, jenže ze tmy se vynořil někdo další. Styrovi se překvapením rozšířily zorničky.

Jorika!

Kráčela s nahrbenými zády a v ruce svírala sekeru. Vestu z vařené vepřovice měla potřísněnou krví, jeden z cákanců jí pošpinil tvář. Její obličej byl stažený šklebem, zdravé oko měla rudě podlité a z koutků úst jí tekly sliny.

Styr a Domog ztuhli. Vzezření jejich mistryně bylo natolik děsivé, že ji stěží poznávali. Jen co došla k dívce, surově ji uhodila topůrkem do hlavy. Žewa upadla na zem. Vzápětí ji válečnice kopla do břicha. Gruiwka zasténala a snažila se krýt pažemi.

„Joriko!“ zvolal Styr.

Přestala a trhla k nim hlavou. V pohledu měla něco nepřirozeného. Zvířecího.

„Co to děláš?!“ vyhrkl Styr. „Co se děje?!“

„Děje…?“ zopakovala přes zasliněné zuby. I odstín jejího hlasu byl divný, přiškrcený a vrčivý. Styra to ujistilo, že není sama sebou. Něco se jí muselo stát…

„Podlehli jsme,“ zachrčela Jorika. „Všichni… do posledního muže… až na ni.“

„O čem to mluvíš?“ vydechl Domog.

Dívka se chtěla odplazit stranou, ale Jorika ji tvrdě přišlápla botou k zemi.

„Gruiwové nás oklamali!“ zavřeštěla vzteky.

„Ona lže!“ křikla dívka.

„Ticho, mrcho!“ Válečnice zvedla sekeru nad hlavu, aby ji zabila.

„Joriko, přestaň!“

Styrův křik ji zastavil. Znovu se k nim ohlédla a z pootevřených rtů jí odkápla dlouhá slina.

„Kde je můj strýc?!“

Všiml si, že se mírně kymácí, jako by snad byla opilá. Co se jí, u všech bohů, stalo?!

„Ten zvuk…,“ řekla dutě. „Ten strašný zvuk…“ Najednou se jí zlomil hlas a přiložila si dlaň k uchu jako by ji bolelo. „BOHOVÉ, TEN ZVUK!“

„Neposlouchejte ji! Je posedlá!“ vykřikla dívka.

Posedlá?!

Válečnice gruiwku s řevem kopla. Tentokrát bota zasáhla žebra.

„P-pomozte…,“ zavzlykala Žewa. V jejích vyděšených očích se slévaly slzy.

Styr udělal krok vpřed. „Joriko, ustup od ní!“

Bojovnice se obrátila čelem k nim. Chvíli všichni stáli nehybně a mlčky.

„Prosím,“ naléhal Styr, „můžeme ti pomoct…“

„Pomoct?!“ Postoupila blíž. „NEPOTŘEBUJI VAŠI POMOC!“ Při dalším kroku se jí v těle napjaly svaly.

Slova už byla zbytečná. Jako šílená se vrhla vpřed. Její sekera byla z dobrého železa, a když ji mrštně zdvihla, hrozivě se zaleskla.

„Styre?!“ zvolal varovně Domog.

Věděl, že jim během vteřin půjde o život. Pohotově zapálil doutnák hromhole.

Domog skočil s mečem dopředu. Styr sledoval jejich tvrdý střet. Sekera divoce vířila vzduchem a meč ji odrážel.

Styr konečně zdvihl připravenou hromhůl, jenže nedokázal stisknout spoušť. Vždyť je to Jorika!

Domog v obraně začal ustupovat. Styr si neuměl vysvětlit, co posedlo její mysl, ale viděl, že pokud nebude jednat, jeho společník padne. V té chvíli vyrazila Jorika protivníkovi meč! Styr mířil s hromholí nízko, aby si byl jist, že nezabije. Kulka za hřmotu a kouře pronikla bokem vesty a zanechala v ní trhlinu. Jorika se zlomila v pase a téměř klesla na koleno. Během okamžiku se však s bojovým rykem rozběhla k němu.

Styr odhodil palnou zbraň a tasil meč.

První výpad vedla nízko. V ústupu jej odrazil a odpověděl bočním sekem, ale břit válečnice mu zkřížil cestu. Žena se rozmáchla a provedla klamný manévr zleva, aby vzápětí sekla z druhé strany. Styr tu fintu znal, naučil se ji od ní. V obraně zdvihl ostří a uhnul. Sekera minula jeho krk sotva o půl palce. Když se zbraně střetly znovu, Jorika mu téměř vyrazila meč z ruky. Při hledání ztracené rovnováhy nebyl dost rychlý. Kopnutí do stehna ho porazilo na zem.

Vtom se přiřítil Domog.

Jorika se prudkým pohybem vyhnula jeho meči a v dalším mu zarazila ostří do hrudi. Styr uslyšel křupnutí žeber. Domog nevykřikl, dokonce ani nezasténal, podlomil se jako podťatý strom.

Joričin řev přešel do vítězného zavytí, při němž zvedla sekeru a uhodila znovu. Úder zakončil dutě masitý zvuk.

Styr se vydrápal na nohy.

„Joriko…,“ hlesl sklíčeně. „To jsem přece já… Styr…“

Na okamžik uvěřil, že v jejím pohledu proběhla změna a vrátila se jí příčetnost, ale pletl se. Žádná slova nemohla proniknout přes temnotu halící její mysl. Během chvilky se opět střetli.

Výpady mistryně byly rychlé a surové. Její cop divoce vlál. Kdyby nebyla zraněná, už by ho zdolala. Zatímco unikal útokům s nejvyšším úsilím, ona jeho výpady odrážela bez zjevných obtíží. V jeden moment vykrýval břit, v dalším už nepostřehl, že se k jeho hlavě řítí konec dřevěného topůrka. Zasáhl ho z boku do helmy. Zavrávoral směrem k železnému vozíku. Další útok mu rozpáral vestu. Kov jako zázrakem nepronikl do masa, jenže to už sekera opět nebezpečně kroužila vzduchem.

Styr uskočil k vozíku. Joričino ostří zavadilo o zrezavělý kov. Kolem se rozlétly jiskry. Při ráně ztratila balanc. Ustála by to, kdyby nezakopla o jedno z mrtvých těl. Noha jí sjela do strany a klesla na koleno.

Styr se s křikem napřáhl a ťal. Tvář se mu rozpadla překvapením. Jeho meč rozštípl ženě hlavu vpůli! Nemohl uvěřit, že pronikl její obranou a úder neodrazila.

Když trhnutím kov vysvobodil, Joričina lebka jako by pukla a kolem se rozprskla krev. Mrtvola se zhroutila vedle vozíku.

Styr vyděšeně couvl. Na čele se mu perlil horký pot. Cítil, jak mu v hrudi divoce buší srdce, i náhlou nevolnost v útrobách.

Zabil jsem ji… Oči mu bezděčně přejely od mrtvé Joriky k tělu Domoga.

Za těžkého oddechování se snažil pochopit, co se vlastně stalo, ale jak prvotní šok odcházel, vytěsnila jej naléhavost situace.

Rozběhl se k dolu. Hlavou mu varovně zvonila Joričina slova. Gruiwové nás oklamali. Co když byli opravdu zrazeni?!

Přiskočil k dívce. „Co se stalo? Kde je Kalter? Mluv, u Nyrga!“

„Já… nevím. Šli jsme dovnitř a já cítila, že je něco špatně. Nebyli jsme sami…“

„Co to plácáš?!“

„Ten nelidský řev… zasáhl všechny. Byl to chaos. Šílenství! Někteří ztratili vědomí, jiní začali ječet a útočit na vše kolem. Bohové… oni se pozabíjeli navzájem! Zkoušela jsem tomu vzdorovat, ale… bylo to nad mé síly.“

„Čemu? Co vás napadlo?!“

„Nevím!“

Styr ji popadl a hrubě s ní zatřásl. „Lžeš!“

„Nelžu!“ zaskuhrala. „Radbog… je mrtvý…“

„Kde je Kalter?!“

„Zůstal uvnitř.“

Styr vyskočil na nohy.

Dívka ho naléhavě chytila. „Počkej! Nesmíš tam jít!“

„Pusť mě!“

„Nechoď tam! Dostane tě to jako ostatní!“

„Je tam můj strýc!“

„Nemůžeš mu pomoci!“

Ale Styr neposlouchal. Vytrhl se jí a rozběhl se do nitra hory.

Brzy si uvědomil bláhovost svého jednání. Vpadl do dolu bez světla. V širokém tunelu bylo ještě jakž takž vidět, ale sotva doběhl o kus dál, prostor začal připomínat hrobku.

Zpomalil a přešel do obezřetného kroku. Pozorně naslouchal, jestli nezachytí nějaké zvuky. Nejraději by zakřičel strýcovo jméno, aby Kalter věděl, že se blíží pomoc, ale nechtěl k sobě přilákat pozornost.

Po několika krocích narazil botou na něco měkkého. Přikrčil se, aby lépe uviděl, co mu brání v cestě. Lidské tělo. A ne jedno. Nacházela se před ním nehybná těla mužů, kteří nestihli uprchnout. Jdu pozdě? vyděsil se. Je strýček mrtvý?!

Náhle si všiml špinavé žluté skvrny kdesi před sebou. Mihotání ohně. Opatrně mrtvé překročil. Zdroj světla pocházel z olejové lampy položené na zemi. U lucerny se rýsovala silueta ležícího člověka.

Styrovo srdce poskočilo. Rozběhl se vpřed.

„Strýčku!“

Kalter ležel na boku a nehýbal se. Když ho přetočil k sobě, strýc ztěžka zamrkal. Zorničky měl zúžené a z uší mu vytékaly pramínky krve. Styr se snažil zjistit, jestli nemá další viditelná zranění. Našel velice vážnou ránu pod žebry.

Chytil ho za ruku a pevně ji stiskl. „Strýčku.“

„Styre…?“

„Musíš vstát.“ Zkoušel ho zvednout, ale Kalter sípavě zaskučel a tvář se mu zkřivila bolestí.

„Jdi pryč… je to pořád tady…“

Styr se rozhlédl. Pohled mu padl na Radboga. Tělo gruiwa leželo jen kousek stranou v tratolišti krve. Bez hlavy. Krk mrtvoly nebyl rovně setnutý, ale rozdrásaný v cáry masa, jako by mu něco hlavu utrhlo.

„Kdo to udělal, strýčku?!“

Kalter zakuckal a ve vousech se mu objevily šarlatové kapky. „Neměl jsem dost sil. Nikdo z nás. Ten příšerný křik…,“ hlas mu zeslábl. „Jorika… kde je Jorika?“

Styr těžce polkl. Zešílela… rozpoltil jsem jí lebku. Nechtěl jsem to udělat. Přísahám, že jsem nechtěl!

„Je venku,“ hlesl.

Musel odtud strýce dostat. Dokonce ani Radbog nezvládl té nepřátelské síle odolat. Co zmůžu já? Jen s mečem a sám?

Podepřel Kaltera a pomohl mu vstát. Byl těžký a vrávoravý. Styr musel vynaložit veškeré síly, aby s ním vůbec dokázal vykročit. Ušli sotva pár loktů, když strýc o něco zakopl a oba upadli. Kalter hlasitě zasténal.

V ten okamžik prořízl temnotu zvuk ostrý jako výpad meče.

Mrazivě se táhnoucí vřískot rozechvěl Styrovi všechny kosti v těle. Zasáhl ho s tak neúprosnou silou, že se mu zamlžil zrak a instinktivně si zakryl uši. Hlavou mu proletěla příšerná myšlenka, že se mu zvuk propaluje snad až do mozku. Během chvilky z něj agresivní smršť vysála úplně vše kromě bolesti. Křik se táhl dál a dál, jako by strůjce k jeho vykonání nepotřeboval vzduchem naplněné plíce. Drtivě se odrážel podzemím, a když už Styra s hrůzou napadlo, že snad nikdy neskončí, ztichl jako když utne.

Třásl se schoulený na zemi. Dlaněmi si stále křečovitě tiskl uši, před očima se mu točily barevné kruhy, ztěžka mrkal a snažil se překonat mdloby. Kalter ležel vedle něj v bezvědomí.

Když se mu konečně podařilo posadit, světlo lampy za jeho zády se divoce zachvělo.

Ohlédl se.

Tunelem se rychle blížil velký stín. V podivné chůzi kolem sebe pokládal množství dlouhých končetin, které se třpytily v matném světle jako kov. Instinktivní myšlenka připravila Styra na výjev zubatého chřtánu, jenže místo toho ve středu pavoučích údů spatřil lidské torzo s lidskou hlavou.

Nestvůra se zarazila jen pár loktů od něj a na několik těžkých úderů srdce zůstala nehybně stát. Styr na ni hleděl s široce rozevřenýma očima. Bohové! V hrůze postřehl úšklebek mrtvolných rtů a bezcitné ženské oči lesknoucí se jako jantar.

Chtěl popadnout meč a vyskočit na nohy, ale obluda se pohnula dřív.

Pak ho jantarové oči pohltily.

3. ZAVRŽENÁ

„Na počátku věků panovala všude beztvará tma a země s nebesy byly spojeny v jediný mrazivý celek. Posvátná síla pra’naw dala život prvním mocnostem, bohům, kteří roztočili kola vesmírného času, naplnili svět řádem a dodnes se podílejí na jeho běhu.

Radžna, matka země a královna všech bohů, poté vzala kámen, trávu a hlínu a stvořila z nich první lidské tělo. Praw, pán větrů a věčných cyklů života, mu ústy vdechl vědomí. Ohnivé jiskry boha Nyrga mu darovaly schopnost uvažovat, rozhodovat a cítit. Poslední přistoupila bohyně Wiga, paní lásky a plodnosti, a polibkem do něj vložila duši.

Dary všech tak zrodily prvního člověka.“

Kniha života, učení Arjana Divotvůrce

Dech koně se ve večerním chladu měnil v obláčky páry. Na západním kopci ležela malá osada, kde se z komínů zvedaly prsty kouře. Okolí bylo pokryté šarlatovým světlem zacházejícího slunce, které protahovalo stíny stodol a chlévů. Dávalo ještě dostatek světla, ale tepla už jen málo.

Kopyta bílé klisny vykopávala spršky bahna. Lišja cválala po stezce, zachumlaná do pláště s podšitou kožešinou a kapucí tak pečlivě, že by v ní jen málokdo poznal dívku. Měla na sobě jezdecké boty z medvědí kůže a šat z vlny a jelenice.

Cesta mířila na vrch zarostlý rozložitými duby, starými jako země sama. Silné černé kmeny se tu tiskly blízko k sobě, zatímco se v korunách splétaly pokroucené větve do husté klenby. Šlo o posvátné místo zádumčivého ticha.

Nejprve se mezi stromy objevilo kamenné zdivo, poté otevřená brána do svatyně. Stály u ní strážkyně. Jedna se opírala o kopí, druhá seděla na špalku a kusem naolejované kůže leštila čepel dlouhého meče.

Zachery patřily do válečnické kasty nositelů. Byly oděné do kožešin a modrošedých suknic přepásaných opasky z vepřovice. Hlavy měly na bocích vyholené, vlasy jim přes střed lebky splývaly v copy s kovovými prstenci. Čela bojovnic zdobil kotouč slunce tvořený protnutými kruhy. Symbol tří aspektů člověka. Tělo. Mysl. Duše. Gruiwské disciplíny propůjčující moc.

Žena s mečem vstala a opřela si čepel o rameno.

Lišja zastavila koně. „Pochválena buď Radžna,“ pronesla, ale odezvy se nedočkala.

Necítila, že by se válečnice snažily proniknout do její mysli, a pravděpodobně to ani nedokázaly. Vlohy pro vyšší Umění se u zacher projevovaly jen zřídkakdy.

V jejich výrazech se zračilo pohrdání. Nepřestávaly zírat na Lišjinu tvář, kde nosila znak vyvržence. Měl podobu vypálených cejchů na obou lících. Hladce se lesknoucí místa, velká jako ořechy, kde dříve nosila runy Ma‘ra. Hyzdily jí obličej tak nápadně, že se nikdy nedaly pořádně skrýt.

„Mám snad špínu na tváři?“ řekla Lišja tvrdě.

„Ty víš, co na ní máš, zrádcovská nicko,“ odsekla zachera s mečem a plivla na zem. „Otoč toho koně a mazej pryč. Takový jako ty tu nemají co dělat.“

„Jedu za matriarchou. Mám se s ní setkat –“

„Neslyšela jsi?“ skočila jí do řeči válečnice.

„Uklidni se, jsem ve službách Durvoga Stříbroústého a přijela jsem…“

„Zmiz, renegátko, nebo ti pročistím uši tímhle!“ Výhrůžně sňala ostří z ramene.

Lišja chladně přivřela víčka. „Máš zamrzlý mozek kvůli zdejšímu chladu, nebo ses tak už narodila?“

„Snažíš se mě urazit, špíno?!“

„Už se stalo, jen ti to ještě nedošlo.“

„Cos to řekla?!“

„Vysvětlila bych ti to pomalu a jednoduššími slovy, abys měla šanci porozumět… ale tlačí mě čas, takže…“ Sundala si rukavici a ukázala jim prsten. Ve zlatě se leskl soví znak královského rodu Runyanů.

Tvrdý výraz zachery ochabl. Druhá žena přišla blíž. „Co po matriarše chceš, renegátko?“

„To se vás netýká. Tak jak? Projedu dál, nebo budete bránit vstupu do svatyně královskému vyslanci?“

Strážkyně neochotně ustoupily.

Lišja popohnala kobylku a unavená i podrážděná projela bránou. Na podobné chování narážela často, nebylo to poprvé ani naposledy. Zastavila na vnitřním nádvoří svatyně. Za vstupem se nacházely stáje, obytné a modlitební prostory. Kruhovému místu dominovalo průzračné jezírko, jehož klidná hladina odrážela sochu bohyně Radžny. Za oblými rameny z bílého kamene se nacházely zahrady, kde kněžky pěstovaly vzácné byliny, včetně čarovného snovidu. Ze sadů se do výšky zvedala ústřední kruhová stavba bazaltových stěn se světlou střechou.

Ve svatyních Siwy se bez výjimky uctívaly bohyně stejně jako bohové. Jeden nebyl druhému nadřazený, nesoupeřili spolu, existovali v posvátné rovnováze a vzájemně se doplňovali. Stavba představovala lidské tělo. Hlavní vchod odpovídal vědomí, vstupní místnost žlázám a střed srdci. Svatyně byla postavena na přírodním horském pramenu, jehož vroucí voda proudila půdou i zdmi jako krev v žilách. Napájela ho životem a teplem.

Lišja sesedla a předala otěže děvčeti, které odvedlo kobylku do stájí. Stáhla si kapuci a přešla k jezírku, jehož okraje pokrývaly lotosy. Nehybná voda připomínala zrcadlo. Vracelo jí odraz oválné tváře: úzký povznesený nos, vysoké čelo a rudě měděné vlasy spletené v copu silném jako pěst. Lišjiny oči byly tak tmavě šedé, že se zdály takřka černé, a ušlo jim toho jen málo. Ocejchovaný člověk se musel naučit všímat si věcí, číst pravdu, kterou lidé schovávají za slovy.

Zvedla pohled na sochu. Bohyně stála vzpřímeně, s hrdou tváří, ale mateřsky vlídným úsměvem. Dlouhé lokny jí splývaly po holých ramenou. Nakračovala vpřed levou nohou a držela hůl a cep, které představovaly rovnováhu citů a mysli. Matka země, úrody, ale také věštění, osudu a Umění, jež darovala lidem.

Kolikrát se zde jako děvčátko pod tím kamenným úsměvem modlila? Kolik proseb a díků zde pronesla? Nedokázala by to spočítat, ale bez ohledu na jejich množství to nestačilo. Když pomoc potřebovala nejvíc, Radžna mlčela. Po Očistě trvalo Lišje velmi dlouho, než se jí alespoň částečně vrátila důvěra v bohy.

„Neztrácí krásu… na rozdíl od nás.“

Známý hlas vytrhl Lišju ze vzpomínek. Obrátila se ke schodišti, po němž scházela starší osoba střední výšky.

Matriarcha Owa byla žena ostrých rysů, a i přes svůj věk stále štíhlá téměř jako dívka. Vlasy ve dvou copech, spoutané pentlemi, jí zářily jako tepané zlato. Měla na sobě bílý ogreb. Lněný šat připomínal dlouhou košili sahající až ke kotníkům a vždy byl opásán pleteným provázkem. Výřez okolo krku měl bohatě vyšívané vzory run. Lišja věděla, že zajištují nositeli ochranu před zlými silami a podporují osobní růst. Každý gruiw měl jedinečnou povahu i schopnosti. Proto byl i každý ogreb osobitým kusem, který připomínal vlastníkovi, jakým je člověkem a jaké jsou jeho přednosti a poslání.

Když se chtěla matriarše uklonit, vzala ji Owa za bradu a zpříma se jí podívala do očí. Lišja věděla, že její zrak proniká až do nejzazších zákoutí duše.

„Matko…“

„Zažila jsi toho v posledních letech hodně,“ řekla matriarcha. „Ale jen málo dobrého.“

Lišja se snažila nalézt slova, ale srdce jí svázalo hrdlo.

„Žewa…,“ vysoukala ze sebe konečně.

Kněžka nechala ruku klesnout. „Žije a to je nejdůležitější.“

„Je to má krev.“

„Právě proto bys měla být ostražitá. Není nic horšího než gruiw, který ztrácí kontrolu.“

„Já už nejsem gruiw.“

„Ale stále v sobě nosíš dar Radžny.“

Lišja zabloudila pohledem k hrubému reliéfu na čedičové zdi. Zobrazoval lodě Prastarých, kteří dorazili k severnímu fjordu království. Dávný okamžik, kdy poprvé stanuli v krajinách Siwy. Krásní muži a ženy v zářivých zbrojích a bohatě zdobených šatech. Podobali se spíš bohům než lidem. V jejich čele stál Arjan Divotvůrce, vědoucí, který přinesl lidem nauky Umění. Po jeho boku byla matriarcha Iwora, na jejíž popud vznikla Hvězdná svatyně, nejsvětější místo království.

„Kdyby Kruh gruiwů mohl, připravil by mě o Dar úplně,“ sykla Lišja.

Owa stáhla rty. „Už jako dítě jsi byla arogantní. Vidím, že se nic nezměnilo.“

Ta slova projela Lišjiným srdcem jako vlna chladu. Owa ji vychovávala od útlého věku. Radovala se z jejích pokroků a utěšovala ji v dětských trápeních. Jenže ta vzpomínka ji právě teď naplňovala jen pocitem nespravedlnosti a zrady.

„To děvče, o kterém mluvíš, umřelo ve chvíli, kdy jsi ho vyhnala z domova.“

„Vyhnala?“

„Jak jinak bys to nazvala, matko?“

„Neříkej mi tak.“

„Dřív ti to nevadilo.“

„Dřív jsi nosila ogreb a znala své místo. Co je tvým údělem teď?“

„Sloužit království… jak nejlépe svedu.“

„Posluhuješ akorát tak sobě a muži, který ztratil víru. Dobře jsem si ho prohlédla, když jsem měla příležitost. Durvog Stříbroústý se dívá na svět, jako by byl zmrzačen. Nepoužívá své smysly, jak ho učili. A ty jdeš v jeho stopách.“

Lišja se ušklíbla. „Nebylo to mým záměrem a ty to víš.“

Owa chvíli mlčela, jako by ji víc zaujala její reakce než obsah slov. „Je to víc než pět let, a přesto to stále víří tvé city? Dám ti radu, Lišjo… přijmi, co na sobě nenávidíš, jinak tě bude plnit hořkost, která ti jednoho dne zničí život.“

Chtěla oponovat, vyplivnout zklamání nad hloupými zákony, ale nakonec jen svěsila koutky. „Nepřišla jsem pro tvá moudra,“ řekla a sáhla do torny pro svitek. Owa bez váhání rozlomila pečeť a očima pozorně přejela řádky.

„Takže je to pravda… určili tě, abys vyšetřila tu hroznou událost.“

„Kdo jsou ti dva?“

„A má sestra?“