Vydáno ve spolupráci s Peters, Fraser and Dunlop Ltd. prostřednictvím Andrew Nurnberg Associates.

Never Give Up

Copyright © BGV Global Limited, 2021

Translation © Jakub Futera, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-244-6

ISBN mobi: 978-80-7689-245-3

Poznámka překladatele

Názvy pořadů, filmů či knih, které vyšly v češtině nebo byly vysílány v českém znění, uvádíme v češtině. Pořad Man vs. Wild byl v češtině vysílán nejméně pod dvěma názvy (Muž proti divočině a Nutné k přežití). V knize používáme pro větší přehlednost pouze název Nutné k přežití. Pořad Running Wild překládáme jako V divočině s Bearem Gryllsem. U pořadů, které se v češtině nevysílaly, zachováváme originální znění bez uvedení českého ekvivalentu.

Věnováno mé úžasné Shaře – vlídnému a chytrému základnímu kameni naší rodiny

&

Delbertu Shoopmanovi III. a Rupertu Tateovi za jejich přátelství – válečníkům, kteří mi na mé cestě stáli vždy po boku

Prolog

Znovu si kontroluji hodinky. 9:33. Občas se říká, že se čas zastavil. To samozřejmě nejde. Ale někdy to tak zatraceně vypadá.

Jsem vzhůru od čtyř od rána. A dvě hodiny spánku nikdy nestačí. Už jenom dostat se sem byla pořádná mise. Jsem unavený. Ale zároveň napumpovaný adrenalinem.

Rozhlížím se okolo. Vidím, že se několik keřů v okolí chvěje. Vím, kdo se v nich skrývá, a usměju se. Vím, že jsou úplně stejně nervózní jako já. Náš malý osmičlenný tým. Malý, ale mocný. Důmyslně rozmístěný po lese. Až nastane ten správný okamžik, objeví se a bez humbuku se ke mně přidají.

Ale zatím jsem sám. A docela to cítím.

Musím si připomenout, že někde v okruhu 200 metrů nám dělají společnost i špičkově trénovaní ostřelovači a tělesní strážci – z nichž nikoho nevidím. Říkám si, že je to přece náplní jejich práce. Ale ani tohle mě příliš neuklidní.

Dejchej, Beare. Všechno je v pořádku.

Nad námi se vypínají mohutné aljašské štíty. Nezdá se, že by je cokoli z toho nějak zvlášť zajímalo. To je jedna z mnoha věcí, které na horách miluju – nikoho nesoudí, nechválí a s ničím se nestresují. Prostě tam jsou. A jsou úchvatné. Dobré si to připomínat.

No tak, Beare. To dáš. Nadechni se.

Chladivý letní vzduch je příjemný. I komáři už jsou pryč. Nenávidím komáry. Bůh je mi svědkem, že už se za ta léta na mém těle namlsali dost.

Snažím si v duchu nacvičit prvních několik okamžiků. Interakci. Otázky. Postup. Rozlehlým údolím podél hrany ledovcové morény prolétne další mohutná vojenská helikoptéra. Poslední prohlídka oblasti, pomyslím si.

Znovu se zhluboka nadechnu. V uších mi zní slova mé matky: „Na to, abys udělal dobrý první dojem, máš jen jediný pokus.“

Neposer to.

Sahám pod sebe, posbírám pár kamínků a melu s nimi v dlani kolem dokola. Klid je nakažlivý. Jedno z hesel Námořní jednotky SEAL. Dobře ho znám. Přesto není vždycky snadné se jím řídit.

No tak. Kde jste, ksakru?

Kouknu doleva i doprava.

Nic.

„Jdeš pozdě… a to znamená kliky,“ mumlám si polohlasně pod vousy.

Nikdo mě neslyší. Kromě Jimmyho, našeho zvukaře, přes můj radiomikrofon. Ten se tomu teď směje, schovaný na svém místě kus dál po proudu řeky. Jimmy je jeden z mála, který se v naší partě mým hloupým vtipům směje. A já ho za to miluju.

Jo jo. Teď už by lítaly kliky.

Když jsem ještě sloužil v armádě, patřily kliky ke standardnímu způsobu, jak potrestat jednotku, kdykoli se někdo opozdil při nástupu. Zajímalo by mě, jestli to platí i pro vrchního velitele největší a nejmocnější armády, jakou lidstvo pamatuje. Nejspíš ne.

Ještě jednou kouknu na hodinky. Pořád 10:53.

Ve vysílačce mi zachrastí. Srdce mi poskočí.

A pak, z ničeho nic, se všechno jakoby zastaví.

Úplně to cítím.

Je to tady.

Hra začíná.

Bez jakýchkoli fanfár či povyku, obklopený desítkou agentů tajné služby v černých oblecích a se zbraněmi v pohotovosti, vychází z lesa prezident Spojených států amerických.

A já jsem tu na jeho žádost.

Jak se tohle panebože schumelilo?

1

Bláto, pot a strach

Když vylezete na vrchol nějaké hory, narazíte na jednu neoddiskutovatelnou skutečnost: jediná cesta vpřed vede dolů.

I to je jeden z důvodů, proč mi trvalo tak dlouho, než jsem napsal pokračování autobiografie Bláto, pot a slzy, kterou jsem vydal v roce 2011 (česky 2018). Její úspěch překvapil celou mou rodinu, mě nevyjímaje. Na vrcholu žebříčku bestsellerů Sunday Times se udržela více než deset týdnů. Do té doby jsem ještě nikdy v ničem na prvním místě nebyl.

Když pak byla kniha v roce 2012 zvolena nejvlivnější knihou v celé Číně, měl jsem pocit, že máme hotovo. Dobrá práce, týme. Objednáme si piñacoladas (jak je v naší partě zvykem), pořádný kopec pizzy (tu vždycky!) a pak se hned zítra vrátíme do práce. Vzhůru na nová území. Na nové hory.

Nezapomeň: zůstaneš sedět na vrcholu příliš dlouho a je po tobě. Základní lekce z Everestu. A z vrcholu, jak už jsem řekl, vede jediná cesta – dolů.

Někteří lidé jsou možná z úspěchu živi. Já tedy ne. Já s ním vlastně tak trochu bojuji. Připadá mi to požitkářské. Lidé pak zleniví. Vidím to každou chvíli. A až příliš dobře si uvědomuji realitu mnoha faktorů, díky kterým se může úspěch vůbec dostavit.

Vždycky ve mně převládal pocit: Tam, z milosti boží, kráčím já. A moc dobře si uvědomuji, jak velkou roli v mé kariéře sehrálo štěstí. Vůbec o tom nepochybuji. Na druhou stranu, štěstí je zvláštní věc. Jak jednou řekl jeden z mých hrdinů Ranulph Fiennes: „Štěstí je jen půlka příběhu. Především musíš být dostatečně odolný, abys vydržel dost dlouho, a to štěstí stihlo přijít.“

To se mi vždycky líbilo.

Každopádně, tak či tak – štěstí či odhodlání – vždycky mi jako dítěti říkali, abych skončil, když mám náskok, a abych šel z mejdanu radši o pět minut dřív než o minutu později. Tenhle přístup jsem si osvojil už od útlého věku. Rodiče mi vlastně říkali: nikdy nebuď hamižný a vždycky buď vděčný.

Proto jsem pořád se psaním pokračování knihy Bláto, pot a slzy váhal. Nechtělo se mi do toho. Říkejte tomu strach. Nebo spíš obavy, kterých jsem si za všechna ta léta nahromadil až až.

Jenže strach je ten nejhorší důvod k tomu něco neudělat. Jen proto, že je hora obrovitá, neznamená, že byste na ni neměli lézt. A pak je tu taky fakt, že některé příběhy jednoduše bolí vyprávět. A není nejmenších pochyb o tom, že posledních deset let mého života se řadí k tomu nejmimořádnějšímu, co si který dobrodruh vůbec dokáže představit.

Takže, k čertu s tím. Jdeme na to…

2

Nutné k přežití

K věcem, na které se mě lidé ptají vůbec nejčastěji, patří určitě pořad Nutné k přežití, a spousta dobrodružství, které jsme při této show natočili. V knize Bláto, pot a slzy jsem se o těchto věcech nezmiňoval, protože jsem měl pocit, že bych měl vyprávět spíš o hromadě jiných témat: o dosud nezveřejněných zážitcích, které mě utvářely jako dospívajícího kluka i jako mladého muže, který se pokoušel vydat na dobrodružnou cestu životem. Ať už o tom, jak jsem přežil školu, jak jsem vstoupil do armády, nebo jak jsem si nejdřív při seskoku z letadla přerazil páteř a pak vylezl na Mount Everest. O naší první transatlantické polární výpravě na zodiaku, o přeletu Himálaje na motorovém kluzákovém křídle, nebo o mnoha dalších výpravách, které můj život nejen utvářely, ale v mnoha případech málem i ukončily. Tenkrát jsem tohle všechno považoval za opravdové životní milníky.

Na druhou stranu, není nejmenších pochyb o tom, že k většině toho, co se stalo potom, mi otevřel dveře právě pořad Nutné k přežití. Dostat šanci dělat show v hlavním čase americké televize vysílané na celosvětové síti, pro kanál, jako je Discovery, byla obrovská pocta. Britští herci často mluví o tom, jak by rádi prorazili v Americe, ale jejich cesta je lemována neúspěšnými pokusy. Já jsem se stal jedním z těch šťastnějších.

Abych řekl pravdu, tehdy jsem si to ohromné štěstí a neuvěřitelnou příležitost, jakou jsem dostal, ani neuvědomoval. Vždycky mě víc bavilo dělat v Británii pro Channel 4 než pro nějakou vzdálenou americkou stanici – hlavně proto, že se na to mohla dívat mamka. Byl jsem tak naivní.

Za tu zlatou americkou příležitost musím poděkovat britskému producentovi Robu MacIverovi a společnosti Diverse Productions. Navždycky budu Robovi vděčný za jeho důvěru v ošuntělého vysloužilého vojáka, který odmítal jednu jeho nabídku na americkou televizní show za druhou. Nejspíš za to mohl nedostatek sebevědomí spojený se strachem z neznámého, ale říkal jsem si, že televize není nic pro mě. A tak jsem Roba hned třikrát odmítl.

Rob mi věřil, i když já sám jsem netušil, co dělám. Dodnes tvrdí, že jsem byl drsňák a ignorant, ale že věděl, že když spolu natočíme pár dobrodružství a povede se nám z nich udělat takovou divočinu a zábavu, jakou jsme si představovali, americké publikum to bude přímo hltat.

Vůbec jsem netušil, jestli má pravdu, nakonec jsem ale stejně souhlasil. Robův americký televizní koncept Ultimate Survival, jak se první ztvárnění pořadu Nutné k přežití jmenovalo, vynášelo víc než seriál s názvem Útěk k legiím, který jsem právě dotočil pro Channel 4. Takže jsem neměl moc co ztratit, jak tehdy velmi moudře poznamenala má žena Shara.

První série pořadu Nutné k přežití změnila úplně všechno.

S odstupem času nelze pochybovat o dvou věcech: zaprvé, že se mohutná, nepřetržitá několikaletá podpora v hlavním vysílacím čase americké televize stala klíčem k mnoha dalším věcem, které pak v mém životě následovaly. A zadruhé, při natáčení téhle show jsme zažili pár úžasných okamžiků, které ve mně zůstanou už napořád.

A o těch vám chci vyprávět.

Mohl bych začít třeba cíleným klystýrem, který jsem si vyvolal při cestě z nějakého opuštěného tichomořského ostrova na voru. Nebo kládou, která pode mnou praskla ve chvíli, kdy jsem na Aljašce překračoval třicetimetrovou trhlinu. Nebo zmijí, která mě uštkla v džungli na Borneu. Nebo chytáním sumců holýma rukama v alabamských bažinách zamořených aligátory. Nebo možná jedním z blízkých setkání s mořskými krokodýly v australských Severních teritoriích. Tím, jak mě zasypala lavina nebo strhlo padající kamení. Taky improvizovaným neoprenem, který jsem si vyrobil z tlející tulení mrtvoly, pitím moči, ochutnáváním výkalů, lovem dikobrazů, chroupáním tarantulí, sjížděním peřejí, zlézáním hor, volnými pády, přistáními na vodě… Byla toho fůra.

Stejně jako otázek. Třeba co nejhoršího jsem kdy jedl. Nebo moje nejoblíbenější epizoda pořadu Nutné k přežití. Či nejdrsnější místo, na kterém jsem musel přežít. Nebo nejhorší.

Otázky, které volají po odpovědích.

Takže to berte jako malý odpustek a jdeme na to: Nutné k přežití z mé vlastní perspektivy. Jen tak pro zajímavost.

3

Pitný režim v divočině

Víckrát, než si dokážete představit, jsem už dostal otázku, jestli jsem opravdu pil vlastní moč. Nevím, co se to s lidmi děje. Převládá nevíra a neukojitelná touha vědět, jak moč chutná.

Nuže, odpověď zní ano, pil a ano, chutná příšerně. Ale ne, rozhodně nepiju moč jen tak pro zábavu. Ani ze zdravotních důvodů, přestože existují lidé, kteří na to nedají dopustit. K těm se tedy v žádném případě nepočítám, ale několikrát jsem se jí napil kvůli přežití. A odpověď na otázku „Jaké to je?“ zní: „Smrdí to.“

Teplá, slaná moč nemá chutnat dobře. Zejména ne tehdy, když ji při přechodu pouště uchováváte v chřestýší kůži. Jak se smíchala s krví a hadími vnitřnostmi, nabrala takovou příchuť, že to rozhodně nehodlám jen tak opakovat. Jenže boj o život je jen málokdy pochoutka a téměř vždycky bolí, smrdí a docela se na vás podepíše. Taková je realita divočiny a realita přežití v ní obzvlášť. Utrpení. Jenže nějaký kousek mého já to prostě miluje.

Dneska si lidi dokážou život důkladně vydezinfikovat. Vyhýbáme se konfrontacím a odmítáme vše rozbité, padlé, netradiční a nevhodné. Pro bojovníka, stejně jako po celá tisíciletí pro lidstvo samo, znamenají přesně tyto věci příležitost. Přežít znamená přemýšlet netradičně, jít až na dřeň, udělat nepředstavitelné a ano, nejspíš to bude bolet a pravděpodobně smrdět. Ale co se přežití týče, vyhraje vždycky ten, kdo dokáže zajít nejhloub a najít tam uvnitř to cosi, co mu umožní vykonat nepředstavitelné. A z tohoto étosu se zrodil pořad Nutné k přežití.

Těch pár show o přežití, které se do té doby v televizi vysílaly, radily vesměs minimalizovat riziko, vybudovat si přístřešek, zapálit oheň a čekat na záchranu. Tohle byl pro mě ten nejnudnější způsob přežití. Mně se vždy líbil neustálý pohyb, neúnavná snaha uniknout. Co byste dělali, kdybyste věděli, že vás nikdo nehledá a musíte vyrazit, že se musíte zachránit sami? Jo, a co kdyby po vás návdavkem šli vlci? Nemáte žádné nástroje, jen svůj důvtip a motor v podobě srdce bojovníka…

Bum! Teď se nám rýsuje pořádné dobrodružství. A přesně na tomhle stála ta show: Co když…

Takže. Zpátky k věci. Ano, moč chutná hnusně, ale jste-li dobře hydratovaní, může vám zachránit život. Neplýtvat čirou močí je dané pravidlo, protože v případě, kdy jde o život, bývá dobrá hydratace jednou z nejvyšších priorit. Bez drahocenných tekutin míříte velkým fofrem do pekel. Takže ji schraňujte, buďte chytří. I když to není snadné, pijte čirou moč a přežijte. (Ale pamatujte, pokud je vaše moč nahnědlá a zapáchá, pak vám příroda říká, že je lepší se jí vyhnout. To už je jen odpadní produkt.)

Nikdy nezapomenu na to, jak jsem jednou venku cvičil, jel jsem série angličáků a kliků na čas, na plný výkon, vedle sebe lahev vody. Vždycky nejraději cvičím právě takhle – rychlé série cviků s vlastní vahou, které trénují rychlost, sílu a pružnost. Funkční fitness, který mi pomáhá v mé práci.

Našemu nejstaršímu synovi Jessemu bylo tenkrát asi osm. Prošel kolem mě a já ho mezi jednotlivými nádechy poprosil o laskavost – aby mi doplnil lahev na vodu. Popadl prázdnou lahev, zmizel uvnitř a vrátil se s plnou… a s úsměvem na tváři.

Dokončil jsem sérii a s rukama na stehnech jsem se snažil co nejvíc nadýchat, než mi za deset sekund začne další kolečko.

„Díky, kámo,“ zamumlal jsem a popadl lahev.

Odšrouboval jsem víčko a zhluboka se napil… to je lahoda.

To je… slaný! Prudce jsem obsah vyplivl.

Místo vody jsem si dal pořádný doušek teplé Jesseho moči.

„Cože? Proč?“

„Vždyť ty piješ čůránky rád, tati!“

Vypadá to, že tenhle kousek s močí budu mít ještě nějakou dobu na talíři.

Není to to nejlepší pití, to přiznávám. Ale co ta nejhorší věc, kterou jsem kdy jedl?

Rád bych řekl, že to byly velbloudí vnitřnosti, nebo oční bulva ze zmrzlého sibiřského jaka plná krve, tekutiny a chrupavky. Pak se taky vymykala obří novozélandská weta. Nebo živí škorpioni, ti jsou vždycky příšerní – mají v sobě takový divný žlutý sliz. A sloní hnůj, nebo bobule vyhrabané z medvědího trusu s hodně silným aromatem. Docela vysoko se umisťují skunčí řiť a krysí mozek. Ale nic z toho se ani zdaleka nemůže rovnat syrovému, odulému kozlímu varleti, které jsem kdysi slupnul na Sahaře…

4

Bacha na varlata

Hořká osobní zkušenost mnoha let ochutnávání místních specialit mě dovedla… k důkladné obezřetnosti při ochutnávání místních specialit. Ať už šlo o místní kořalku z fermentovaných slin kmene Emberá v panamské džungli, nebo o nakládané kuřecí pařáty v Číně. Naučil jsem se dávat si pozor. Hodně velký pozor.

Nebylo tomu tak vždycky. Vrcholem byl už zmiňovaný kozel na Sahaře.

Trávili jsme noc u místních berberských pouštních osadníků v jejich improvizovaném táboře uprostřed písečných dun v jednom z nejodlehlejších koutů Západní Sahary. Nedali jinak, než že porazí kozla a společně pak pohodujeme pod hvězdnou oblohou. Taková pohostinnost se jen těžko odmítá.

No, a mně jako hostu nabídli coby výraz úcty jedno kozí varle. Což znamenalo, že se mi dostane té výsady sníst ho ještě teplé a syrové. Vzácné a vyhledávané intimní partie, dalo by se říct.

Filmovému štábu se rozsvítily oči. Bože, byl jsem úplně zelený.

Berberský náčelník mě odvedl za stany, kde byl uvázaný řečený kozel. Žádný obr. Dobré znamení, pomyslel jsem si. Řekl jsem si, že než si Berber nabrousí svůj nůž, zkontroluji velikost kozlích kulek. Znáte to – psychická příprava.

Pomalu jsem se zatoulal za zvíře a předklonil se, abych to omrknul. Pro lásku boží. Byly obrovité. Zdálo se, že mu snad ani nemůžou patřit. Tomu pašákovi visely pod zadkem dva melouny. Plně v souladu s Murphyho zákony jsem narazil na toho nejvybavenějšího kozla v celé saharské poušti.

Nůž byl nabroušen a Berber prořízl v jediné sekundě nebohému kozlovi krk. Pro tyhle lidi jde o součást života a já to nehodlal zpochybňovat, ne takhle hluboko v poušti.

Jeho společník zachytil krev vytékající z hrdla a netrvalo dlouho a kozel visel hlavou dolů, připraven stát se hlavním chodem. Varlata mu visela jako odulé povislé vodní balóny.

Pár zručných tahů nožem, žok je otevřen a první uříznuté varle se elegantně povaluje jako gigantický bílý želé bonbon v Berberově ruce. Jediné, co mohlo předčit jeho velikost, byl úsměv na mužově tváři. Pokývl mi hlavou, napřáhl ruku… a kamery se rozjely.

Když se na kameře rozsvítí červená dioda, vždycky mi to pomůže překonat nesnáze. Červené světlo znamená, že jedeme, točíme a je čas splnit úkol.

Vždycky jsem miloval skautské heslo: Dělej, co umíš! Máma totéž říkala básničkou: „Když už jednou práci začneš, koukej ji i dotáhnout, radši ani nezačínej, kdybys ji měl odfláknout.“

Teď stál přede mnou obří úkol.

Natáhl jsem ruku a koule mi vklouzla do dlaně. Těžká. Páni.

Hluboký nádech. Neboj se obtíží. Dělej, co umíš.

„Uno, dos, tres, šup tam s ním.“

Vmáčkl jsem si varle do dokořán otevřených úst a s grimasou ho skousnul. Koule jako by zaváhala a pak mi najednou v puse vybuchla nálož čehosi, patrně kozlího spermatu, a já to se zakuckáním spolkl. Jenže dávivý reflex v kombinaci se štiplavou chutí byly příliš silné, ihned jsem cítil, jak se mi zvedá žaludek a že se pozvracím. Pokoušel jsem se reflex potlačit a dostat sperma i s nakousnutým obalem zpátky do žaludku.

No tak, přemlouval jsem se.

Stejně se ve mně vzbouřil gejzír šťáv a mísil se s želé v ústech.

Drž to, Beare.

Teď už se šklebil i Berber. Naše oči se na zlomek sekundy setkaly. A pohled někdy prolomí i jazykovou bariéru. Jeho oči řvaly jedinou věc: To byla ale pořádná koule, což?

Konečně jsem to dokázal spolknout, zvratky i to ostatní. Hotovo. Dokonce jsem se mu za ten šrumec pěkně po anglicku omluvil. Nejdřív se usmál, pak hlasitě rozesmál.

Vypnout kameru. Měli jsme všichni za sebou dlouhý, horký den. Jedeme dál, týme, jedeme dál.

Takže ano, to varle byla hrůza. Ale pokud byste se mě zeptali, jaké bylo to nejdrsnější místo, na kterém jsem musel přežít… inu, to se nachází na druhém konci světa od Sahary, v jedné z nejstudenějších a nejponuřejších oblastí na Zemi.

Sibiř. V zimě.

5

Nejdrsnější

Pokud byste měli na naší planetě vybrat jedno místo, pro své drsné, chladné a pusté podmínky brutálně nemilosrdné, pak by se prosincová Sibiř určitě umístila na bedně. A dost možná ve finálové dvojici.

Odevšad je to sem daleko, špatně se sem dostává, a bojujete-li o život, dostává se zrovna tak špatně odsud. Sibiř mě hodně důkladně proklepla.

Cestování do opravdu odlehlých částí světa je vždycky výjimečné a někdy i docela poučné – tím spíš, cestujete-li do země, která tak dlouho žila v příkrovu komunismu. Zatímco většina Ruska se po jeho pádu poměrně rychle změnila, na Sibiři to šlo trochu pomaleji. Ve světě, kde je průměrná zimní teplota příjemných -25 °C, trvá holt všechno o něco déle.

Čtyři lety čím dál menším a čím dál méně spolehlivým letadlem a nacházíme se v mrňavých srubech, každý o velikosti maximálně pingpongového stolu s jednou postelí a malými litinovými kamny na zahřátí, uprostřed husté tajgy v srdci Sibiře. Během těch šesti let, kdy jsme natáčeli Nutné k přežití, nebyla taková situace vůbec výjimečná. Prostě další místo, kam se špatně dostává, a místní lidé překvapení tím, co máme za lubem.

Náš tým měl ve většině případů do deseti lidí. Směska kameramanů, zvukařů, jednoho či dvou horských vůdců (kvůli bezpečnosti týmu), medik, logistik a producent, plus jeden místní fixer, který pomáhal ve chvílích, kdyby a když se něco zvrtlo. Ani to nebylo někdy úplnou vzácností.

Úvodní školení celého týmu ze strany místních záchranářů či strážců nás většinou pořádně probralo a připomnělo nám, že okolní divočina dokáže být opravdu nemilosrdná (a o Sibiři v tuto roční dobu to platí dvojnásob) – jenže já jsem si vůči podobným varováním postupem času vypěstoval určitou imunitu. Ve zkratce, pořad Nutné k přežití se jen zřídkakdy natáčel v jednoduchých lokacích.

Jasně, že jsme zažili i pár lepších chvil a často jsme po dvanácti dnech v džunglích, pouštích, bažinách a horách skončili na noc na nějakém napůl ucházejícím místě, ale většinou to bývalo drsné. Jen jsem si to tenkrát tak úplně neuvědomoval. Když na to dneska se štábem zavzpomínáme, většinou kroutíme hlavou a smějeme se tempu, jakým jsme postupovali, místům, kam jsme se vydávali, a věcem, do kterých jsme se pouštěli. Tak nějak za pochodu jsme se učili řemeslu a pokoušeli své schopnosti.

Každopádně jsme vždycky začínali točit před svítáním, a když se pohybujete na místech, kde je buď superzima, nebo naopak supervedro, vždycky se z toho rychle stává superdřina.

Stali se z nás mistři fungování v drsném prostředí, bez ohledu na to, co jsme právě natáčeli. Museli jsme vydržet, nerozsypat se, nastavit se tak, abychom přežili den. Často šlo opravdu jen o to přežít dobrodružství, vydržet do další krátké noci a připravit se na další náročný den.

A pak znovu…

Ke konci šesté sezóny pořadu Nutné k přežití jsme zkrátili natáčení na pět či šest dní, ale tenkrát na začátku jsme natáčeli bez přestání, několik show najednou, brutálním tempem. Bez správného nastavení se ty šílené hodiny a intenzita nedaly přežít. A většina té nezdolnosti vycházela z nastavení mysli.

Když se dnes ohlédnu za tím, co jsme celý den a každý den dělali, připadá mi to šílené. Ale jak se říká, železo se ostří železem a já byl obklopen filmovým štábem, partou legend, takže jsme to vždycky zvládli. Navzájem jsme se povzbuzovali, smáli se a od rána do večera si ze sebe dělali srandu. Navzdory strachu, zimě, horku, dlouhým štrekám, těžkým báglům a krvavým či žaludek svírajícím okamžikům, na kterých celá ta show stála, jsme byli pořád nejlepší přátelé. A jsme pořád.

Spousta z nich mi dodneška stojí po boku při show pro Netflix, Amazon Prime, ITV a National Geographic – pořád tu jsou, smějí se, škádlí se, brousí kopce s těžkým báglem na zádech. Takže když jim říkám legendy, nijak to nepřeháním. Jsou to legendy. Diváci je možná neznají, ale pro mě jsou to hrdinové. Skuteční hrdinové.1

1 Vy víte, o kom mluvím: Mungo, oba Danové, James, Simon, Pete, Paul, Dave, Duncan, Danny, Jimmy, Scott, Dilwin, Josh, Woody, Matt, Jimmy, Ben, Rob, Jeff, Ross, Meg, Stani a Liz… Všechny vás miluju a jsem vám za to, co děláte, moc vděčný.

6

Jako na vojně

No nic, zpátky na Sibiř. Vzpomínám si, jak jsme se jedné mrazivé noci choulili s kameramanem Simonem Reayem ve spacácích na tenkých matračkách roztažených pod stromem na hlubokých závějích. Ani jeden z nás nespal a Simon do mě zhruba jednou za hodinu dloubnul, aby mě upozornil na to, že ukazatel teploty na jeho kameře spadnul o další kus níž.

„Já vím, že je zima, Simone. Mám k nosu přimrzlý sopel a bolí mě dýchat.“

Měl obličej vmáčklý do malinké dírky ve spacáku, koukala mu jen špička nosu a šklebící se pusa.

„Minus čtyřicet dva. To je hustý.“

Čím šílenější situace, tím víc jsme si jako štáb uvědomovali, že podnikáme něco výjimečného. Dodnes vidím výraz hrdosti v Simonově tváři, když druhý den natáčel a na objektivu podvodní kamery mu ve vteřině zamrzala voda.

„Do hajzlu, vidíte to, chlapi?“ křičel. „Zatrolená kosa. Mrzne to, ani to nestíhám otřít.“

Dave Pearce, náš bezpečák, vysloužilý mariňák a neskutečný dobrák, drží Simona na smyci a kousek nade mnou ho pomalu spouští do ledového proudu řeky.

Já se zatím nahý, v minus 35 °C, snažím bosýma nohama prorazit tenký led u okraje a dostat se do hlavního proudu – do černé, rychle proudící prostřední části – a pak dál na druhý břeh. Křičím na Simona, aby se mě držel a pokračoval. Kamera nekamera, teď se zastavovat nebude.

Rychlý postup. Žádné poflakování. To byla DNA naší doby. Zejména v extrémních teplotách. Tam se zrodila myšlenka „ani za nic druhou klapku“. Čirá nutnost. Natoč to, nebo ne. Znova to nedělám. Jedeme dál.

Zbytek štábu je už mezitím na druhém břehu, poskakují ve sněhu a mnou si ruce, aby se aspoň trochu zahřáli, na sobě všechny vrstvy oblečení – stejně jako jsem měl já ještě před třemi minutami, než nadešel čas, abych se svléknul a pustil se do práce.

Dave i Simon mají na sobě celotělové suché neopreny. Stejně mrznou. Všichni mrzneme. Ale já jsem nahý a abych přežil, nemám moc času, zvlášť, pokud se uprostřed řeky dostanu do problémů.

Kolikrát jsem viděl, jak lidi v šoku z prvního kontaktu s ledovou vodou ztuhnou a nedokážou ani vyslovit vlastní jméno, natož nazí plavat, rozbíjet led, vylézt po strmém zasněženém břehu a rozdělat oheň jen za pomoci křesadla. Ale přesně tenhle druh věcí byl tak typický pro to, co ztělesňoval pořad Nutné k přežití. Dobrodružství přežití.

Nutné k přežití se stalo studií toho, jak se dostat do tak akorát „naplánovaných potíží“, aniž by nás překvapily ty neplánované. Ale ne pokaždé to takhle zafungovalo.

Pokud by šlo všechno podle plánu, pak se náročný přechod řeky mohl povést, ale s ubíhajícím časem bylo čím dál jasnější, že jestli to podle plánu nepůjde, dostaneme se do vážných potíží. Jinými slovy, prostor pro chyby byl hodně malý. Za ním už hrozilo nebezpečí.

Jako třeba tenkrát, když mě porazil aljašský rybářský trawler, protože jsem se snažil balancovat na malém ledovci a zachytit se tenkého provazového žebříku zavěšeného na boku lodi. Jen o fous jsem se chytil lana a neskončil rozčtvrcený mezi trawlerem a ledovcem.

Pak tu máme přechod hluboké soutěsky, kdy pode mnou povolila kláda a já se sotva chytil jednou rukou za jinou větev. Nebo sesuv kamení, který mezi mě a Dana Etheridge, našeho kameramana, poslal rychlostí 150 kilometrů za hodinu balvan velikosti osobního auta. Minul nás oba tak o čtvrt metru.

Poučení je zřejmé: nezahrávej si příliš dlouho, co můžeš naplánovat, naplánuj dobře, proveď to jednou a nezmasti to. Protože jinak… matka příroda dokáže být v takových případech velice nelítostná. A když se věci podělají, většinou se podělají hodně rychle. Jak se říká: příroda je jako tvá mamča… respektuj ji a ona se o tebe postará; projev jí neúctu a ona ti dá lekci, na kterou nikdy nezapomeneš.

Přechod sibiřské řeky nakonec dopadl dobře. Nikdo neumřel, každý si splnil svůj úkol, Simon to celé natočil, Dave Simona udržel, mikrofony fungovaly vodě navzdory, a tak dále. Jak se říká u námořnictva: tým funguje. Ale málokdy jsme měli čas na zhodnocení a vzájemné gratulace. Tempo bylo pořád zběsilé. Dvanáct dní v zemi, natočit dvě epizody. Jedeme dál. Před námi tolik práce.

Když jsem vylezl z řeky, musel jsem si vybudovat záhrab ve sněhu, políčit nástrahy, přelézt skalní útesy, sjet mohutný třistametrový zasněžený svah na zvířecí mrtvole a napít se čerstvé krve z jačího hrdla. Pak dohnat rychlík na Transsibiřské magistrále a vyskočit ze staré zrezivělé ruské Mi-17 do bílé tmy. (V Británii bychom nikdy pro seskok v takovém počasí nedostali povolení. Ani náhodou. Ale na Sibiři…)

Seznam bláznivých kousků v pořadu Nutné k přežití neměl konce. Každý den jiný. Každý den na hraně. Byla to divoká jízda, ale taky to byla součást práce. Málokdy jsme se nad tím pozastavovali. Bral jsem to tak, že stříháme metr na vojně.

7

Slav Napichovač

Poslední mou vzpomínkou na Sibiř je bivak s Davem v záhrabu za další krutě ledové noci. Zbytek štábu odjel starým ruským náklaďákem po úzké horské cestě do hodinu vzdálených srubů za generátorem, aby si mohli nabít baterie do kamer, najíst se teplého jídla a trochu si odpočinuli, aby se ve čtyři ráno mohli vydat zpátky za námi.

Okamžik, kdy štáb s kamerami odjel a natáčení pro daný den skončilo, patřil vždy k mým nejoblíbenějším. Vždycky jsem byl nerad centrem pozornosti. Kamery jsou pro mě dodnes nutným zlem, které musím vydržet, abych si mohl užít všechna ta dobrodružství v divočině s úžasnými přáteli. Ale je to součást mé práce. A tehdy to byla jediná má práce – a jediný zdroj příjmů. Nemohl jsem si dovolit s tím přestat. Přijmi to těžké, víš, že na konci dne se kamery zastaví.

Protože s vědomím, že jsem natáčen, jsem vždycky bojoval. Na začátku každého dne jsem si musel zrekapitulovat motivaci – ne podnikat dobrodružství (tahle část mi vždycky přišla úplně přirozená), ale postavit se před objektivy kamer. Zápasil jsem s tím. Vadilo mi, že se lidi dívají, kritizují a rozebírají každý můj pohyb, což se v začátcích stalo úplně pokaždé.

Postavil jsem past, načež začal producent spolu se všemi ostatními, kdo se právě motali kolem, tlumenými hlasy rozebírat, jestli to takhle stačí, nebo se to musí sjet ještě jednou. To čekání jsem nenáviděl. Hlavně proto, že mé motto pro přežití bývalo vždycky trochu drsné – s čím vystačím, s tím vystačím, říkával jsem. Tohle není soutěž ve vyřezávání vařeček, ale ukázka toho, jak si zachránit zadek, když se dostanete do problémů, a to co nejrychleji.

Přesně z tohoto důvodu jsem velice brzy přišel za týmem s tím, že to takhle nemůžu dělat. Opakované klapky a nekonečná kontrola zabíjely mě i ducha celého pořadu. A televize je tak nemilosrdná, že když ztratíte zápal, je to vidět. Jakmile jsem pocítil, že se to děje, prohlásil jsem, že pokud to celé má nějak fungovat, budu muset dělat věci napoprvé, přirozeně, naučit se co nejvíc ignorovat kamery a štáb se bude muset snažit zachytit toho co nejvíc. Natoč to, nebo ne. Jedeme dál.

Tehdejší producent nesouhlasil – takhle to nepůjde, nenatočíme to dost dobře, detailní záběry, prostřihy. Celá show na tom ztroskotá. Já si stál za svým. A víte co? Kouzlo se vrátilo.

Postupně, pomalu, z nutnosti jsem se naučil ten strach překonávat.

Prostě je vymaž, Beare… Soustřeď se na dobrodružství. A odveď co nejlepší práci.

Dneska už jsem se vším tím natáčením o hodně srovnanější, ale jen proto, že jsem se naučil ignorovat kamery a odvádět co nejlepší výkony, aniž bych myslel na nemilosrdné objektivy. Díky tomu dnes máme při každém natáčení na place minimálně čtyři kamery, ne jednu. Všichni rozumí tomu, že abychom každou scénu dostatečně pokryli, potřebujeme několik kamer, neustále zapnutých. I když je objektiv zacákaný blátem či deštěm, nevadí. Ať je to drsné. Funguje to.

Teď už jistě chápete, proč jsem si vždycky tak užíval ty chvíle na konci dne s vypnutými kamerami. Konečně jsem se mohl po dvanácti hodinách posadit na pařez a vypnout. Bez kamer. Klídek.

Onoho večera na Sibiři štáb odjel a Dave a já jsme přiložili do ohně a připravovali se na studenou noc v záhrabu devadesát metrů ve svahu na úpatí strmého útesu.

Podívali jsme se dolů na křižovatku lesních cest pod námi, kde se chystal nocovat Slav, náš místní průvodce. Slav sotva kdy promluvil, vážil asi tak 240 kilo a nejedl nic jiného než uzený špek, který si napichoval na svůj nepostradatelný ruský kapesní nůž. Místo čaje pil zásadně sibiřskou vodku. Říkali jsme si, jaký je to borec.

„Možná bychom na něj měli kouknout, jestli je OK, než se zahrabeme do spacáků, co myslíš?“ zeptal se mě Dave.

Zamířili jsme dolů do jeho tábora, kde jsme ho našli jak vyvrženou velrybu, napůl cesty od ohně do stanu. Hlasitě chrápal. Prázdná lahev vodky hovořila za vše.

„Jestli ho tady v tomhle mrazu necháme, tak je po něm,“ řekl jsem Daveovi.

Pokusili jsme se ho probudit, leč bez úspěchu. Snažili jsme se ho odvléct do stanu. Ani se nepohnul.

Nakonec jsme ho s vypětím všech sil dotáhli těch pár metrů k jeho starému plátěnému stanu a nastrkali ho dovnitř.

„Myslíš, že bude OK?“ zeptal jsem se.

„Sibiřskej drsňák. Bude v pohodě.“

Tu noc byl ještě větší mráz, než když jsem bivakoval se Simonem. S Davem jsme za těch černých hodin spálili hromadu dřeva o velikosti menšího domu. Ani jeden z nás nespal déle než dvacet minut v kuse, pak jsme museli vstát a naložit do ohně další polena. Bez ohně by si na nás nejspíš ledový záhrab pěkně pochutnal.

Za svítání jsme vyšli do ledového horského vzduchu a sešli dolů ze svahu, abychom počkali na štáb a zkontrolovali Slava. Měli jsme lehké obavy, v jakém stavu ho najdeme. Jeho oheň byl dávno vyhaslý. Musím přiznat, že jsem se fakt bál, jestli vůbec přežil.

Když jsme přišli k jeho stanu, uvědomil jsem si, že strachovat se o něj byla úplná pitomost. Slav tam stál, šklebil se na nás, v tom samém oblečení, v jakém jsme ho viděli naposledy: velkém tlustém šedém kabátu, z rukávů mu trčely dlaně jako lopaty, pochutnával si na kusu uzeného bůčku napíchnutém na špičce svého nože.

S Davem jsme se na sebe podívali a rozesmáli jsme se. Na vyřízení Slava Napichovače vepřů, jak mu začal Dave říkat, by byl potřeba horší mráz než minus 45 °C. Páni, na Sibiři vyrůstají hodně drsní týpci.

Dneska, kdykoli mě na okamžik přepadne sebelítost, nebo mám chuť si postěžovat na podmínky, terén či délku cesty, často si vzpomenu na Slava. Tvrdý jak kalené hřebíky, ruce jako kánoe, na tváři věčný úsměv – bez ohledu na podmínky.

Slav Napichovač. Legenda.

8

Jeden tým, jedna mise

Ano, postavy jako Slav mi dávaly sílu. Považuji ovšem za nutné zdůraznit, že v období natáčení pořadu Nutné k přežití se mi za každých okolností, ať už jsem po ní toužil či o ni žádal, vždy dostalo tolik pomoci, kolik jsem potřeboval, a to zejména od našeho týmu.

Navzdory tomu, jak lidé celou show vnímali (a navzdory prohlášení na začátku pořadu, které upozorňovalo na to, že „Bear Grylls a jeho štáb mají k dispozici podporu pro případ, že by se dostali do život ohrožující situace“), jsem nikdy na Nutné k přežití nekoukal jako na souboj jednoho člověka s přírodními živly. Byli jsme pevně semknuté bratrstvo (někdy včetně sester) a celá show mohla vzniknout jedině díky mohutné podpoře a spoustě neviditelných laskavostí a vždy ochotných rukou ze strany týmu.

Když řeknu, že bez týmu by pořad Nutné k přežití nikdy neexistoval, je to zrovna tak prosté jako pravdivé. Proto jsem nikdy neměl rád pozornost a často přehnanou chválu, kterou mi pořad Nutné k přežití přinášel. Nikdy jsem nebyl tak silný a schopný, jak to nezřídka vypadalo: osamocený chlap bojuje a vždycky vyhraje, nepřekonatelným okolnostem navzdory. Takhle to nechodí ani v životě, ani v divočině. Někdy takhle můžete přežít, ale ne každý týden, rok za rokem. Aby se takové věci mohly dít bezpečně a neustále, potřebujete tým, možná malý, ale především skvělý.

Vždycky mi záleželo na tom, aby si lidé uvědomovali, jak moc mi tým na každé misi pomáhá. Že bez něj by už bylo mnohokrát po mně. Jenže kdykoli jsem o těchhle méně dramatických věcech začal mluvit do novin, zdálo se, že to nikoho nezajímá. Čtenáři a diváci bažili po nebezpečí a bitvách a šílenostech. Vždycky šlo o palcový titulek, o dvě minuty na červeném gauči, a tím to haslo. Novinářům na ničem jiném nezáleželo. Hodil se jim jedině obraz hrdiny. Ale já věděl, jak je to ve skutečnosti, a vždycky jsem si nadevše cenil síly týmu. Nebýt opravdových hrdinů po mém boku, kteří na každém metru cesty dřeli více a déle než já a často se museli pouštět do komplikovanějších a náročnějších úkolů než já, nikdy bych „nepřežil“. Nejen v tom pravém slova smyslu.

Přesto si vzpomínám na jeden případ v saharské poušti, kdy jsem se málem dostal do opravdové pozice Muže proti divočině – jednoho chlapa proti všemu. Dodnes se tomu musím smát.

Moc jsme to tenkrát nedomysleli: slunce vysoko na obloze uprostřed Sahary se na natáčení příliš nehodí. Den za dnem přes písečné duny, lézt, plazit se, válet se, vláčet náklad, připravovat a stavět, to všechno v 50 °C, což vždycky zmenšovalo už tak dost malý prostor pro chyby.

Samozřejmě netrvalo dlouho a jednoho chlapa sejmul úpal a začal zvracet. Tím jsme přišli o jeden vůz i s řidičem, který ho odjel evakuovat z dosahu spalujícího žáru. Pak odpadl zdravotník, což znamenalo, že za dunami směr civilizace zmizelo druhé auto a další řidič.

Stále se oteplovalo, ale my pochodovali a natáčeli dál. Vždycky jsme to tak dělali. V poledne jsme přišli o dalšího chlapa a předposlední auto. Zbyli jsme jen já, kameraman Simon, zvukař Paul Ritz a skvělý bývalý výsadkář jménem Danny Cane, který se nám vždycky staral o natáčení po stránce logistiky a plánování.

Štáb zůstal oholený na kost, ale i s posledním zbývajícím autem a řidičem jsme se nepřestávali držet plánu a snažili se pěšky dohonit velbloudy, které jsme stopovali napříč rozžhavenými dunami. Horko bylo jako v troubě a v krku nás pálilo jen ze samotného dýchání.

A pak najednou Paul, za normálních okolností nezastavitelný, padnul na jedno koleno, pozvracel se a začal se motat.

„Ne, jsem v pohodě, můžu jít dál,“ mumlal, zatímco se snažil znovu postavit na nohy.

Jenže po dvaceti minutách bylo jasné, že nikam dál nepůjde. Pomohli jsme mu do posledního auta, prolili ho vodou a pustili na něj klimatizaci. Musel se rychle dostat zpátky na základnu. Úžeh může být opravdu nebezpečný a my jsme to všichni dobře věděli. Už jsme dostali hlášení, že předchozí úžehy se ukázaly vážnější, než se zprvu zdálo. Jeden člen týmu skončil v nemocnici.

Museli jsme se rozhodnout, jestli složit zbraně, nebo pokračovat. Scházelo nám nafilmovat už jen jednu sekvenci, show by byla hotová a mohli bychom to zabalit. Museli jsme to zvládnout a všichni jsme se shodli na tom, že ještě jednou zabereme. Ale jak to udělat bez zvukaře?

Zde je potřeba vysvětlit, že nám Paul celé ty roky na všech možných dobrodružných výpravách neustále přednášel, jak je práce při nahrávání zvuku komplikovaná a složitá, že je tou jedinou opravdu nepostradatelnou osobou na place a že my, cvičené opice, bychom nedokázali ani pochopit, kde začít, natož jeho práci zastat. Slyšeli jsme to asi milionkrát.

Nacházeli jsme se ale v zoufalé situaci a ty si žádají zoufalá řešení. Jaké jsme měli možnosti? Jediný člověk, který se pořád držel na nohou a mohl Paula nahradit, byl výsadkář Danny. Jenže Danny, navzdory mnoha jiným dovednostem, zvládal sotva svůj mobil, natož mobilní zvukařský mixpult se všemi jeho poťáky, šavlemi, kočkami a teleskopickými nástavci mikrofonu.

Paul v tu chvíli seděl zhroucený na hromadě, zesláblý úžehem, a neustále zvracel. Věděl, že už dlouho nevydrží.

„Paule, buď nám rychle o té tvé zvukařině vyklopíš pravdu, nebo je z naší mise fiasko,“ žadonil jsem.

A právě v ten okamžik, ve chvíli čirého zoufalství, se nám dostalo nesmrtelného vysvětlení toho, jak se stát zvukařem.

„Danny, pojď sem,“ zamumlal Paul, jako by si Dannyho přivolával ke smrtelné posteli. „Teď mě pozorně poslouchej…“ Všichni jsme zatajili dech. „V zásadě je to docela jednoduchý,“ pokračoval Paul. „Jen drž mikrák mimo záběr a šavle na mixu přesně uprostřed.“

A pak omdlel.

Od té doby, kdykoli zvukař začne na kohokoli z týmu zkoušet nějaké technikálie, nebo si stěžuje, že má málo času na nějaký akustický problém, zatímco my se v nějaké džungli snažíme odvést svou práci, jen se na sebe podíváme a všichni prohlásíme jako jeden muž: „Cože? Jediné, co musíš dělat, je držet ten zatracený mikrák mimo záběr a šavle na prostředku.“

Tihle géniové.

No nic, Sahara hotová. Přežili jsme. Jedeme dál.

9

Přežití apokalypsy

Kdybyste se mě zeptali, jestli mě natáčení nějaké epizody bavilo víc než ostatní, zmínil bych díl točený ve městě ve starém opuštěném námořním doku na polském pobřeží Baltu. Tenkrát jsme jeli pátou sérii pořadu Nutné k přežití, bavilo nás míchat různé věci dohromady a posouvat dynamiku přežití na vyšší úroveň. A spousta lidí navrhovala apokalyptický scénář.

Jako tým jsme si to neskutečně užili. Dostali jsme prostor a svobodu porušit některá vlastní pravidla, vyrazit za hranice konvenčního formátu pořadu Nutné k přežití a rozpoutat úplnou apokalypsu.

Základna, na které jsme natáčeli, sloužila původně jako nacistická trestanecká loděnice, kde se opravovaly ponorky – a od té doby na ni nikdo téměř nesáhnul. Rozsáhlé staré obří skladištní budovy a tajné tunely, skládky paliva, zásobníky nafty a všude hromady rozbitého skla. Místo pokryté prachem, mastnotou, holubím trusem a závojem dějin a utrpení, které nešlo necítit.

Epizoda začala zostra na rychlém zásahovém nafukovacím člunu a skokem o život do nákladní sítě zavěšené na starém jeřábu nad dokem. A pak šrumec. Nahoru po lanech, dolů výtahovými šachtami, po elektrických drátech, dokonce jsem vyhodil do vzduchu dveře pomocí starých lahví s kyslíkem a acetylenem, abych se dostal do tajné místnosti.

Byla to zábava, z celé věci jsme udělali tak trochu filmovou podívanou a okořenili ji pár čísly, například parkurem a salty vzad na střechách budov, proskoky okny a průlezy úzkými ventilačními šachtami. Což znamenalo, že jsme pořad museli o něco víc „inscenovat“ a pečlivě naplánovat, ale to, co jsme ztratili na spontaneitě při sbíhání suťových svahů a přechodů řek, jsme získali v inscenovanější survival show.

Vyšlo to: všem se nám to líbilo, přišli jsme s něčím naprosto novým a náš dobře zajetý formát jsme tím pořádně oživili. Ke konci natáčení jsem byl tak zapatlaný, ulepený mastnotou a nasáklý špínou, že návrat k normálu trval celý týden. A já nastavil úplně nové měřítko toho, jak se může člověk ušpinit.

Vlastně to dalo vzniknout jedné vtipné historce: když jsem se z natáčení pořadu Nutné k přežití vrátil domů, odmítla mě Shara pustit do baráku, dokud jsem nevybalil všechny bágly, nesvlékl se a neostříkal se hadicí. Věci, které se mi vysypaly z tašek, batohů, kapes a uší, by vydaly na celý seznam. Od krysích ocasů a chřestýších zubů po vystřelené světlice a krví nasáklé ponožky. A dokonce jeden živý škorpión.

Ostatně, když jsme se brali, varoval jsem ji, že možná nepovedeme konvenční život podle jízdního řádu, ale že to bude jedno velké nebezpečí.

10

Nejchmurnější

Kdybych měl určit nejšpinavější, nejtemnější místo, na kterém jsem kdy natáčel, nejspíš bych jmenoval černé bažiny na Sumatře. I když musím dodat, že v téhle kategorii existuje i několik dalších kandidátů.

Například australské Severní teritorium je oblast hodně drsných bažin. Komáři, kteří okupují tamní stojaté vody, by přivedli nejednoho člověka k šílenství. Vzpomínám si, jak jsme tam jednou filmovali a celý příšerný den se od startu své cesty brodili hlubokým bahnem a trnitým křovím. Blížil se soumrak a nastal čas postavit tábor.

Ráno vypadala naše těla tak, jako bychom se váleli v hromadách připínáčků. Byli jsme opuchlí, krvaví a rozškrábaní – a to jsme si ještě mohli zalézt do stanu.

A já? Já jsem úplný zelenáč.