Jezero

Tento překlad byl vydán s podporou Slovinské knižní agentury.

Tato kniha vychází ve spolupráci s nakladatelstvím Založba Goga.

Copyright © Tadej Golob, 2016

Translation © Aleš Kozár, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-312-2

ISBN mobi: 978-80-7689-313-9

Úvod

Sněžit začalo kolem poledne, a když Joey, prapodivný kříženec dobrmana a knírače, vyrazil z náspu dolů, vyčuhovala ze sněhu jen jeho černá hlava s napůl svěšenýma ušima dobrmana, která se pokaždé, když se zaryla do závěje, překvapeně a lítostivě ohlédla za paničkou na kraji silnice a potom pokračovala v hledání žlutého tenisového míčku. Jméno dostal podle Joeyho z Přátel, nejoblíbenější postavy mladé ženy, která stála na kraji silnice a smála se nebohému psu. Když začali v televizi seriál vysílat, chodila Alina sice ještě do školky a začala ho sledovat až v posledních sezónách, ale později zkoukla všechny a i teď, o deset let později, si tu a tam některý díl pustila. Když se jí zmocnil smutek, nostalgie. V pětadvaceti, uvědomila si zároveň. A co teprve přijde?

A současně ani neuměla vysvětlit, proč měla tu limonádu tak moc v oblibě. Existují věci, které máme v určitém životním období rádi, a když se s nimi potom znovu setkáme, překvapeně zjistíme, že nevíme, co na nich vlastně bylo, na knihách, filmech, seriálech, ale v případě Přátel to tak u ní nebylo. Byli přeslazení? Ano, byli. Byla Phoebe postava, která by ve skutečném životě nepřežila déle než tři dny? Ano… i když, usmála se, zná jednu takovou. A Joey… Joey Tribbiani.

„Tak jak to jde?“

Dodnes jí připadá mile legrační, i když mezitím na fildě vystudovala antropologii u Nabernika a svým přátelům zastřízliva tohle nemohla přiznat. A když už ano, musela dodat, že Přátelé jsou její guilty pleasure. Aspoň neposlouchá Bon Joviho.

Joey hrabal ve sněhu, kterého za posledních pět hodin napadlo skoro třicet centimetrů. Svýma nohama knírače odstrkoval to bílé a studené cosi pod sebou, a jakmile se dohrabal k míčku, popadl ho do zubů, neobrátil se a ve vlastních stopách se nevrátil k paničce, ale zahnul v ostrém úhlu a jako malý sněžný pluh začal hrabat znovu.

I to působilo mile legračně. Krátkonohý dobrman se žlutým tenisovým míčkem v tlamě.

Vzala míček do ruky a po krátkém přetahování ho pes pustil. Máchla rukou, ale míček nepustila a schovala ho za zády. Pes vyrazil, prošlapával si zase novou pěšinku, udělal několik kroků a skoků, dokud ho nezastavil sníh, a potom se zmateně podíval nejdřív vpřed a potom na paničku.

„Ach jo, ty troubo,“ řekla, obrátila se mírně vlevo a vší silou hodila míček ze svého návrší podél řeky. Jako pokaždé na jejich pravidelné procházce – jestli lze třetí návštěvu od příjezdu do Bohinje označit jako pokaždé – míček poslala přes bílý prostor, takže zmizel v hustém křoví. To psovi připadalo ještě atraktivnější, jenže tentokrát měla obavu, jestli neletěl příliš daleko a nespadl do vody.

„Joey, Joey…“

Pes ji neposlouchal, ostatně tak jako vždycky. Ať křičela, jak chtěla, vyhrabal si novou brázdu až do nitra keře a zmizel mezi větvemi. Snad nepůjde do vody, jestli do ní míček spadl?

Zaštěkal. Čekala, že se vrátí s míčkem ve své protáhlé tlamě, ale neobjevoval se. Znovu zaštěkal a ji napadlo, že štěká na míček, který pluje směrem k Bohinjské Bistrici. Ale kdyby se za ním pustil, musely by se hýbat větve, jenže ty byly v klidu. Nehýbaly se a pes pořád štěkal.

„Joeyyy!“

Nechtělo se jí vydat se do sněhové závěje. Na nohou měla trekové boty, sice byly z nepromokavého goretexu, jenže byly jenom po kotníky, a jestli se na ponožkách chytne sníh a potom začne pomalu stékat do bot, žádný goretex nepomůže.

„Joeyyy!“

Pes se objevil na kraji houští, ale bez míčku. Zamávala na něj, ať se vrátí zpátky, plácala se dlaněmi ve vlněných rukavicích do stehen.

„Joey, Joey, poběž, srdíčko moje…“

Pes krátce štěkl a znovu zmizel v houští.

Povzdechla si a vydala se z okraje silnice dolů. Sníh jí sahal téměř ke kolenům. Pustila se po jedné ze psem vyšlapaných pěšinek a s obavami čekala na to, až jí ponožkami začne dovnitř zatékat voda. K apartmánům to má skoro půl hodiny pěšky. Čokl pitomej!

Rozhrnula větve a přitom dávala pozor, aby jí sníh nenapadal ještě za krk. Od okraje houštiny to bylo k řece sotva metr. Pes ji zahlédl, zaštěkal, zakňučel, máchal ocasem a díval se střídavě na ni a na řeku. Míček ležel vedle něj.

„Co je to s tebou?“

Sebrala míček.

„Tak pojďme, Joey…“

Zvedla hlavu a pohlédla do vody, která při březích zledovatěla. Z ledu trčelo cosi bílého. Tak bílého, že to ve večerním šeru působilo uměle, umělohmotně, jako ruka figuríny z výlohy.

Ale kdo by odhazoval umělohmotnou figurínu do řeky? ptala se sama sebe nechápavě.

1. kapitola

Ukanc, 31. prosince, neděle

„Vy jste policajt?“ zeptala se přibližně šedesátiletá žena se skleničkou vína v ruce. Vlastně to řekla spíš nějak takhle: „Vy… steplicajt…“ Bylo zjevné, že už měla trochu upito. „Jak pozoruhodné…“

„Pozoruhodné?“ zeptal se. „Většinou lidem připadá pozoruhodné moje jméno, profese ani moc ne.“

„Taras? Ano, tedy, Taras je trochu podivné jméno, ale znám pár Tarasů, Tarase Bulbu a… ještě někoho, ale policajt…“

Zasmála se, jako by řekla kdoví co legračního.

„Vždyť to není policajt,“ řekla žena, která se k nim přiblížila a položila Tarasovi ruku na rameno. „Je to inspektor.“

Ani jí to nešlo z pusy, to r ve slově inspektor znělo o chvíli déle, což naznačovalo, že možná vypila víc než jen jednu skleničku svařáku, uvažoval Taras. Alkohol nikdy nesnášela moc dobře.

„Počkej, počkej… vy se ještě neznáte?“

Postarší žena našpulila rty jako puberťačka a působila přitom jako… jako postarší žena, která napodobuje puberťačky.

„Ne, když mně můj muž prostě ukazuje jenom… objekty svého zájmu, mého nikdy.“

Taras se pousmál a zároveň se snažil, aby jeho úsměv působil nenuceně. Pak postarší dámě podal ruku.

„Taras Birsa. Jestli někdy dostanete pokutu za špatné parkování, klidně zavolejte.“

„Tarasi…“

„Neskákej mu do řeči, Alenko,“ napomenula ji žena, podala Tarasovi ruku a pořád se při tom šklebila. „Žena, jako jsem já, nepotká tak okouzlujícího policistu každý den. A já jsem Karin. Karin Prelcová, manželka toho muže, který tamhle oslňuje společnost...“ A rukou mávla směrem k opačnému konci toho trochu rozměrnějšího obýváku. „A který spolupracuje s vaší ženou. Ale to nejspíš víte. Co byste to byl za policistu, kdybyste to nevěděl?“

A začala se znovu smát. Taras se také přinutil k úsměvu. Alenka tu potřebu zjevně neměla.

„A Birsa? Žádného jiného Birsu neznám.“

„Valtera Birsu neznáte?“

Žena zavrtěla hlavou.

„Fotbalistu? Z reprezentace?“

„Ech, to nesleduju. To pro mě není. A jak to,“ obrátila se k Tarasově ženě, „že se nejmenuješ Birsová, když jsi jeho žena.“

„Protože nejsme svoji, ale nechce se mi vysvětlovat, že jsme se nevzali. V tomhle věku mu nemůžu říkat přítel. Ale, Karin, teď ti ho na chvíli odvedu, jestli dovolíš.“

Karin ještě jednou našpulila rty a Taras si pomyslel, že by to opravdu neměla dělat.

„Prosím, prosím, když to neudělá manžel, přijde s tím jeho… spolupracovnice.“

A před tou spolupracovnicí udělala krátkou pauzu, jako by musela polknout slinu.

„Tvař se, že se se mnou bavíš,“ vyzvala ho, když ho za ruku odváděla na opačnou stranu místnosti k větší společnosti, která stála u malého pultu a zjevně se dobře bavila.

„A to proč?“

„Protože tě ta stará můra jinak spolkne. Mohl bys mi poděkovat. Mimochodem, proč vykládáš, že jsi policajt?“

„Možná proto, že jsem?“ podotkl a neskrýval přitom ironii. „Ty nejsi lékařka?“

„Jsem, a taky spolumajitelka kliniky. A ty jsi policajt, ale hlavně vyšetřující inspektor, a to není to samý. Kdybys byl v tomhle věku obyčejnej policajt, nejspíš bychom nebyli spolu. Byl bys s nějakou, co já vím, zdravotní sestřičkou.“

„Ech, dneska máme nosánek nějak nahoru.“

„Nahoru nebo dolů, na věci to nic nemění, ať si to popíráme, jak chceme. Lidi mají ambice. Jedni větší, jiní menší. Jedni zůstanou policajti a jedny zdravotníma sestřičkama na pohotovosti v Horní Dolní, to není můj případ a tvůj taky ne…“

Taras se usmál.

„Byť s pomocí bohatýho mrtvýho otce,“ poznamenala Alenka a pohlédla na něj úkosem. „To se nikde říkat nemusí.“

„Zmínil jsem se o tom snad?“

„Dneska ještě ne, díky. Ale byl to můj táta, díky bohu, a jsem, co jsem, a ne to, co nejsem. Co mi je po tom, co by bylo, kdyby bylo nebo nebylo.“

A to „kdyby bylo“ se jí slilo do jakéhosi kdyblo. „Je mi to u zadku.“

„Ale ale?“

„Co? Jsem snad opilá?“

„Kolik jsi toho vypila?“

„Skleničku svařáku a teď tohle,“ pozvedla skleničku na stopce, kterou držela v ruce.

„Tak to jsi přiopilá,“ mrkl na ni Taras, policejní inspektor Taras Birsa jako fotbalista Birsa, a objal ji kolem ramen. „Připijme si na to.“

Došel ke stolku s láhvemi červeného a bílého vína a všemožnými pálenkami a vybral si všem se vymykající skleničku s oranžovou tekutinou.

„Tak na copak se tady připíjí?“

Objevil se před nimi bělovlasý muž s vlnitými vlasy a brýlemi bez obrouček, nevysokým strništěm, v bílém svetru a bílých kalhotách. Dr. Prelc Tarasovi vždycky připomínal magnáta Richarda Bransona. I zuby měl stejně bílé.

„Můžu se přidat?“

V ruce držel svoji skleničku s bílým vínem. Vybral si bílé, protože ladilo s pulovrem? uvažoval Taras.

„No, tak na co?“

„Je v tom,“ řekl Taras.

„Tarasi! Jasně, že nejsem,“ bránila se Alenka. „Dělá si srandu.“

„Připijme na životní štěstí, že náležíme mezi jedno procento lidí na světě, co jsou ve vatě,“ řekl Taras a pozvedl skleničku.

„To ano. To je něco, na co má cenu připíjet,“ pokývl dr. Prelc a přiťukl svou skleničkou. Ani on už nebyl střízlivý.

„A Tarase kvůli tomu tíží svědomí a žvaní,“ řekla Alenka.

„Kdepak, netíží. Jen abych na to nezapomněl.“

„Ach jo, ty zase prudíš...“

Otočila se ke stolku s jídlem a zašátrala po tácku, na němž ještě leželo několik kanapek.

„Za patnáct minut bude večeře!“ zavolal na ni dr. Prelc alias Branson, Taras však jen mávl rukou.

„Nech ji, ať něco sní, aby jí nebylo špatně.“

„A kolik toho vypila? Jak dlouho jste vlastně tady? Patnáct minut.“

Taras pohlédl na hodinky. Za patnáct minut šest, řekli by v Lublani. Tři čtvrtě na šest tam, odkud pocházel on.

„Hodinu, ale o to nejde. Nesnese to. Kromě toho jsme sem vtrhli neohlášení a nechtěl bych, aby byl někdo kvůli nám bez jídla.“

„Připadá ti, že by to tady někomu mohlo uškodit?“

Dr. Prelc se pootočil a rukou nedbale máchl směrem ke společnosti v místnosti a zopakoval:

„Připadá ti, že by to tady někomu mohlo uškodit?“

Nějakých dvacet lidí se mačkalo v největší místnosti přízemní části chaty, která byla přesto tak velká, že se nemuseli držet v jedné skupině, ale mohli postávat v hloučcích. Jestli to dobře spočítal, spolu s nimi s Alenkou jich bylo dohromady dvaadvacet a v těch záležitostech se obyčejně nemýlil. Pokud to mohl odhadnout, samé postarší páry. A také v tomhle se obvykle nepletl. Zkrátka profesionální deformace.

Dr. Prelc se zadíval do své sklenice a chvíli jako by přemítal.

„Zajdem si ven zakouřit?“

„Jestli s tebou půjdu na cigáro?“

„Jo, jo… já vim, že nekouříš. Já si zajdu ven jakože na cigáro a ty na čerstvej vzduch, vylepšenej kouřem, a budeme z toho oba něco mít. Tak pojď…“

Za zády hostů vyrazili směrem ke dveřím, které vedly na malou krytou terasu, dost velkou pro větší dřevěný stůl s několika židlemi. Taras zavřel dveře, přitáhl si jednu ze židlí a posadil se na ni. Dva metry od nich padal sníh. Rovnoměrně a hustě, ale vlastně ani nebyla nějaká velká zima. Kolem nuly, tipoval Taras.

„Hezké, ne?“

Taras přikývl.

„Tuhle chatu mám už třicet let. Byl jsem první ze všech těch doktůrků, kdo si ji tady postavil. No a potom přišli další a teď je to tady jako nemocnice na kraji města.“

Podíval se na Tarase.

„Už jsi dost starej, abys to znal? Ten českej seriál?“

„Primář Sova a tak?“

„Jo, přesně…“

Měl radost, jako by Taras řekl kdoví co vtipného. Lokl si, doušek se mu vzrušením zasekl v hrdle a nakonec skoro celý přistál na stole před nimi.

„Do prdele, hele, víš, kdy už jsi starej? Starej jsi, když začneš ve společnosti vyprávět vtipy a nikdo neví, která bije. Řekneš třeba: jednou takhle potká Husák Honeckera a oni na tebe jenom tupě civí. Jakej Husák? Jakej Honecker?“

Znovu vzal do ruky skleničku a upil, tentokrát opatrně.

„Jak to vypadá se sněhem nahoře na Voglu?“

„Když jsme jeli, začínalo sněžit a teď už ho bude dost. Předtím ho bylo jen trochu. Člověk musel dávat pozor na kameny.“

„Teď ho bude dost i na Žagarovu rokli,“ řekl dr. Prelc. „To mám rád. Poslední lanovkou na Vogel, jednoho panáčka a domů… Na dalšího panáčka.“

Uchechtl se.

„Poslouchej, Tarasi, nechcete tu dneska zůstat přes noc? Proč chcete jet v tomhle domů? Zůstaňte a pojďme se zpít jako lidi… protože zvířata vždycky vědí, kdy mají dost…“ a znovu se ozval smích. „Teda aspoň my ostatní, ty si můžeš cucat ten svůj džusík.“

Taras zavrtěl hlavou.

„Ale no tak, ráno si zajdeme zařádit na sníh. Tamhle v dřevníku mám ještě jedny běžky a boty…“

Ukázal na kůlnu, která stála nějakých dvacet metrů stranou a ve tmě téměř nebyla vidět.

„Co se toho týče, není problém, v zimě si vozím běžky vždycky s sebou a vybavení taky.“

Od jara do podzimu s sebou brával v kufru svého citroenu všechno na běhání, botasky, ponožky, legíny, tričko, ručník, v zimě zase všechno na běžky.

„Jsme domluvení s dcerami, že přijdou po půlnoci k nám a půjdeme se projít po staré Lublani. A když to svým rodičům slíbí dvě dvacetileté holky, které jinak nevidíš, jak je měsíc dlouhej, tak…“

„No jo, tak potom to jinak nejde,“ řekl dr. Prelc. „Ale studují, ne? Co vlastně?“

„Obě ve Vídni, obě mikrobiologii.“

„Jo, tak to tedy ať žije hochštaplerství.“

Pozvedl skleničku, přiťukli si a upili doušek, pak dr. Prelc z kapsy kalhot vytáhl krabičku cigaret a z ní vykoukl už ubalený joint.

„Dárek od studentek…“

Zapálil ho, zhluboka potáhl a pohodlně se usadil na dřevěné židli. Taras ucítil dým, který ve vlhkém vzduchu v podobě malého obláčku stoupal ke stropu terasy.

„Není to nějakej problém? Vždycky znova zapomenu, že jsi…“

„Policajt?“

„No teda kriminalista. Myslím, problém s tím jointem. Stejně to dělaj všichni.“

„Žádnej problém,“ řekl Taras. „A beztak nejsem ve službě.“

„Dáš si?“

Taras zavrtěl hlavou.

„A jakej máš na to vlastně názor? Na legalizaci a tak?“

„Je mi to jedno.“

„Nějakej názor na to mít musíš. To se přece týká tvojí práce.“

Bylo mu to jedno. Jestli se za svou už skoro čtvrt století trvající kariéru Taras něco naučil, tak to, že věci, které nemohl ovlivnit – a těch bylo spousta –, mu jsou úplně jedno. Kriminalita je konstanta. Jisté procento lidí vždycky přestoupí na špatnou stranu. Když jim sebereš marihuanu, začnou prodávat amfetaminy, kokain, heroin… muchomůrky. Jestli zlegalizují všechno, zaměří se na krádeže v obchodech. Vždycky bude něco.

„Nevím,“ řekl. „Vážně mi to je jedno. Kromě toho, já se zabývám vraždami, Oddělení vražd a sexuálních deliktů, drogy patří jinam, do Útvaru organizovaného zločinu Oddělení návykových látek,“ zarecitoval. „Ty jsi odborník na abdomen, jestli se nepletu?“

„Ano, na střeva a takové věci.“

Dr. Prelc se zahihňal. Tráva na něj zjevně začala působit.

„A co víš o plicích? Uměl bys operovat plíce?“

„Co já vím. Kdyby to bylo potřeba, tak bych tam něco uříznul. Já vím, že lidi by kouřit neměli.“

Zaskočilo mu, rozkašlal se, chvíli kašlal a potom se rozesmál, a to tak moc, až mu začaly téct slzy. Sundal si brýle a čistil si je o rukáv svetru. Vlastně, kdyby bylo po jeho, uvažoval Taras, marihuanu by nechal zakázanou. Při alkoholu jsou lidi aspoň společenští, po dvou šlucích trávy se uzavřou do svého světa. Smějí se svým vtipům třeba.

„Tvoje žena,“ řekl dr. Prelc, „Alenka je fajn. Myslím, vždycky byla fajn, ještě jako studentka, a pořád je. Pořád je super.“

Za což může poděkovat genům, blesklo hlavou Tarasovi. Kdyby se on hýbal tak málo jako ona, byl by k ničemu, a jí se ještě tu a tam stalo, že jí v obchodě nebo v hospodě tykali.

Alenka byla krásná žena, ještě teď v pětačtyřiceti. Když vešla do místnosti, bylo vidět, jak se mužské oči obrátily směrem k ní a ty ženské taky, ze závisti. Její kamarádky, její generace, byly buď domácí puťky s nějakými těmi kily navíc, nebo zapřisáhlé sportovkyně, milovnice toho či onoho zdravého životního stylu, vegetariánství, veganství, fanatického praktikování jógy… a vychrtlé, žilnaté, kost a kůže, jak by řekl dr. Prelc, nic, na co by si člověk sáhnul. Alenka měla postavu a pohlednou tvář s pravidelnými tahy, z níž vyčníval špičatý nosík, který by měl vlastně tu harmonickou krásu narušit, ale učinil ji jen půvabnější, milejší. A středně dlouhé světlé vlasy, které v létě zesvětlaly úplně na blond, zatímco teď se odstínem blížily k brunetám. Když ji Taras poznal, byla ostříhaná úplně nakrátko, trochu jako Pink, když nosila nejkratší účes. A dlouho si myslel, že si je na blond barvila, tak jak si je asi barvila i Pink. Teď si už nějakou dobu nechávala vlasy o trochu delší.

„Krátké účesy jsou pro dvacítky,“ řekla. „Ve čtyřiceti v něm ženská vypadá jako nějaká přestárlá lesba.“

Prelc zhluboka potáhl ještě jeden šluk a potom odhodil nedopalek do tmy a do sněhu.

„Jo, tehdy se píchalo, ty bláho, jak vo život. To nepochopíš, takovýmu profesorovi chirurgovi dají raz dva. Na těch bílejch pláštích prostě něco je.“

„Ty nosí i řezníci,“ řekl Taras.

„Řezníci? Řezníci?“

Zasmál se, a když to vypadalo, že přestane, začal ještě jednou a znovu a znovu. Nemohl přestat. Řezníci, a hi hi hi, a zase řezníci, a he he he…

„Lezeme ti na nervy, co, Tarasi?“

„Jako doktoři?“

„Nejenom doktoři,“ řekl Prelc a znovu se zasmál. „My všichni hochštapleři, honorace, buržoazie. Viď že jo? Ale to nemá smysl, Tarasi. My jsme věční. A to proto, že nejsme vybíraví. Všechno se nám hodí. Rozmnožujeme se pohlavně, vegetativně i adopcí, když je potřeba. Proto tu a tam naverbujeme někoho novýho, novou krev. Tebe!“

Ukázal na něj prstem a znovu se rozesmál. Joint byl zjevně výborný a silný.

„Možná nastane den, kdy Rajci Prelcovi nedají,“ pravil dr. Prelc, když se mu přece jen podařilo uklidnit a Tarasovi připadalo, že zase změní téma. „Možná, ale dnes ještě ne,“ řekl a dramaticky namířil prst k nebi nebo spíš do dřevěné střechy nad terasou. „Hodina vlků impotence a kapající prostaty… Ale dnes ještě ne.“

Polkl novou dávku kouře.

„Znáš to?“

„Pán prstenů?“

„Pán poprcávání,“ řekl dr. Prelc. „Co, Tarasi?“

„Jo.“

„Proč nezůstanete dneska tady a fakt se nevožereme. Tam uvnitř je fůra doktorů přes všechno možný, ale já s nima nemám nic společnýho. Jsou to samí fachidioti, halbfabrikanti. Mám jich po krk, lezou mi na nervy.“ Naklonil se k Tarasovi a zašeptal mu do ucha. „Víš vo tom, že jsem vojel všechny jejich manželky? Všechny do jedný tam vevnitř?“

Potom se svezl do své židle a pokračoval v mumlání, jako by mluvil sám se sebou, jako by nahlas přemýšlel.

„I když, abych byl upřímnej, a já můžu bejt, protože jsme tu beztak sami. Kurvafix, táhne mi na šedesátku a blíží se to. Některý ty pitomoučký studentky, sestřičky a další podobná klientela se na mě dívají jako na starýho vobšourníka. Ta druhá část je mi fuk, protože jsem prostě měl svý potřeby a mít je budu, ale to adjektivum starej… Když po nějaký vyjedu, připadám si jako perverzák, co někde na bonbonky láká malý holčičky… Možná bych se měl přece jenom nějak usadit…“

Popadl skleničku a vypil veškeré víno, co v ní ještě zbylo.

„Usadit, Tarasi, co?“

„Ještě ses neusadil?“

Dr. Prelc vyprskl, jako by měl v puse zkysané víno.

„Tarasi, jsme kamarádi, že jo?“

Jsou? Prelc byl o víc než deset let starší, Taras ho poznal, když se Alenka stala spolumajitelkou kliniky, tedy před několika lety, tak čtyřmi, potkával ho tam, a potom chodili někdy společně jezdit na kole v okolí Lublaně, třikrát, čtyřikrát na delší túry… což se většinou dělá s přáteli. Dnes se dokonce seznámil s jeho ženou.

„Jsme, jasně.“

„Vážně?“

„Vážně.“

„Udělal bys mi službičku, jednu takovou profesionální jako přítel příteli, kdybych tě o ni požádal?“

„Jakou službičku?“

Prelc se zastavil, podíval se na prázdnou skleničku a mávl rukou.

„Seznámil ses s mojí ženou?“

„Jo.“

„Víš, že byla na olympiádě? V Montrealu 1976. Na tý, co tam Nadia Comaneciová dostala desítku. Pamatuješ? Jako první na světě! A málem nastoupila, kdyby nebylo jugoslávský republikový kuchyně. Jako Jackie Stewart… Víš, kdo je Jackie Stewart?“

„Jo, vím. Závodník formule jedna ze sedmdesátek.“

Otevřely se dveře a vykoukla z nich Alenčina hlava.

„Hele, vy dva, večeře je na stole.“

Potom vešla na terasu a vyhlédla z ní do tmy. Sněžilo čím dál víc.

„Toho napadalo,“ řekla a zatřásla se zimou. Pak se obrátila k Tarasovi: „Tarasi, jestli chceme ještě dneska dojet domů, musíme si pospíšit.“

Vypadalo to, že se jí udělalo líp. Znovu otevřela dveře do domu a počkala, až se k ní přidá Taras, který přidržel dveře i doktoru Prelcovi.

„Jestli si správně vzpomínám, jedinou Balažičku jsem vynechal,“ zašeptal a rukama naznačil něco objemného. „Na to jsem nikdy neměl žaludek. Chuděra.“

2. kapitola

„Žebírka se nesou!“

Rozesmátý dr. Prelc se objevil ve dveřích, za nimiž byla patrně kuchyně, a na ubrus, který zakrýval tři vedle sebe postavené stoly, položil velkou pečenou krůtu.

„Navrhuju, abych na ní jako odborník provedl pitvu a potom se vy obslužte jako doma, vždyť jsme tady všichni samí známí… No ano,“ zastavil se s velkými nůžkami na drůbež v rukou. „Támhletoho frajírka nejspíš ještě neznáte,“ ukázal na Tarase. „A bude lepší, když se s ním neseznámíte někde jinde než tady, protože je to policista, inspektor na oddělení… Jak to bylo, Tarasi?“

„Vražd a sexuálních deliktů,“ poslušně přispěchal na pomoc Taras.

Hlavy se otočily směrem k Tarasovi. Ten už byl zvyklý na to, že v každé nové společnosti byl nějakou dobu středem pozornosti. Na trochu pozornosti by stačilo už jméno a taky jeho abstinence, a když přidal ještě zaměstnání… Znal jen málo lidí, kteří se nedívali na americké seriály a filmy, detektivky, v nichž svět zachraňovaly hollywoodské superhvězdy s tři dny starým strništěm a půvabnými pomocnicemi. Realita byla bohužel mnohem nudnější. Krásky žádné, co umřel Penca, sdílel kancelář s dvěma muži středního věku a krásce měla nejblíž Tatjana z personálního. Nejblíž, ale zase nijak zvlášť…

„Tak vy jste detektiv? Tak jako…“ a potom padlo jméno nějakého známého filmového herce v závislosti na věku od Leonarda di Capria po Jamese Cagneyho, i když on sám, když se podíval na černobílé filmy, v nichž hrál Cagney, si nevzpomíná, že by někdy hrál policistu, spíš gangstery.

Dr. Prelc nůžkami chytil krůtí stehno a stiskl. Ozvalo se zapraskání:

„Přesně mezi pubisem a iliem a podle mě jsem přestřihl i ischium. A doufám, že mezi námi není nějaký veterinář.“

Dr. Prelc odkládal kusy pečené krůty na větší talíř a chvíli je skládal k sobě, dokud se do nich po dalším přemlouvání hosté přece jen nepustili. Prelcovu manželku Taras neviděl. Nejspíš byla ještě v kuchyni.

Taras se zakousl do porce bílého masa a diskrétně pozoroval ostatní hosty. Vpravo měl Alenku, po levici silnější ženu – skoro jistě nebohou Balažičovou. Žádná jiná, která by odpovídala popisu, tu nebyla. Vedle ní seděl muž, vysoký a stejně silný, nejspíš její manžel.

„Zajímavé jméno,“ řekla Balažičová, křestním Irena. „Vsadím se, že vám ho dala matka, ne otec.“

Taras se pousmál.

„A proč si to myslíte?“

„Za nezvyklá jména nesou zásluhy vždycky matky. Já dělám na pediatrii, a když před lety běžel ten seriál o Sandokanovi… Pamatujete si na něj? Malajský tygr?“

Taras přikývl.

„No, i u nás jsme měli několik Sandokanů. Teď v poslední době bylo několik Justinů… Bieberů, už jste o něm slyšel?“

Taras přikývl.

„Tak byla to matka?“

„Nevím,“ řekl Taras. „Nikdy jsem se neptal.“

Muž vedle ní si odkašlal a přes manželčin talíř podal Tarasovi ruku.

„Balažič…“

Před příjmením nezmínil žádné dr., ale znělo to, jako by to udělal. Byl první, kdo se natáhl po krůtě, a první, kdo si dal repete, a teď se mu na bradě leskl omastek. Nejspíš bude také první, kdo po večeři řekne, že tloustne ze vzduchu, uvažoval Taras. Vypadalo to, že ho něco hodně trápí.

„Víte, co mě zajímá…“ začal. „No, samozřejmě nevíte, i když… ale možná jako detektiv to dokonce víte?“

Zasmál se a rozhlédl se kolem, jak na tom je.

„Jestli jsem už někdy střílel na člověka?“

„Ne, ne… Tohle ne. Řekněte mi, jestli je pravda, že neexistuje dokonalá vražda.“

„Jak tě tohle teď napadlo?“ zeptala se manželka.

Stůl ztichl a všechny hlavy se obrátily k Tarasovi.

„Jak to myslíte?“ zeptal se Taras.

„Jestli existuje způsob, jak někoho zabít, aniž by u toho člověka chytili?“

„No teda,“ zhrozila se Balažičová. „Snad se proboha nechystáš někoho zabít?“

Zasmála se, několik lidí u stolu jí přikyvovalo, ale všichni zvědavě hleděli na Tarase, inspektora.

„Existuje hodně nevyřešených případů. Myslíte ty?“

„Ne, ne, myslím na ty, na ty vyřešené… No, nevím, jak to mám říct, ty, co o nich píše Agatha Christie. Když na nějakém setkání, takovém, jako je tohle dnešní, někdo někoho otráví nebo něco podobného, a vy jako inspektor možná dokonce víte, kdo je vinen, ale nemůžete to dokázat.“

Balažič hrdě přehlédl společnost u stolu.

„Ne,“ řekl Taras. „Takové nejsou.“

„A jak to?“ zeptal se muž, který seděl naproti Tarasovi. „Vy byste věděl, kdyby byl tady někdo z nás vrah? Jestli už někdo tady u stolu někoho zabil?“

Taras by to samozřejmě nemohl vědět.

„Kdybych věděl, že jste vrah, s největší pravděpodobností bych to i uměl dokázat.“

Balažič pokyvoval hlavou, jako by byl odpovědí zklamaný.

„A jak se vy jako odborník v téhle oblasti díváte na hollywoodské filmy?“ ozvala se žena, která seděla na opačném konci stolu a zhruba o tři židle víc doprava. „Jestli se na ně vůbec díváte?“

„Dívám. Na ty filmy. Ale nejspíš se i to, co děláte vy, liší od toho, co dělá dr. House?“

„Ne,“ ozval se dr. Zgonc. „Žádný rozdíl v tom není.“

Zasmáli se a Zgonc rozzářeně dodal:

„No ano, jediný rozdíl je v tom, že u nás nikdo nedělá dlouho do noci. Dokonce mám pocit, jako by ten seriál natáčeli u nás na klinice, protože potřebovali prostor a přístroje, a to je všechno odpoledne k dispozici. I pacienty jsme jim zapůjčili.“

Znovu se ozval smích a Taras doufal, že je věc vyřízená a že by se mohl začít věnovat svému kousku krůty, ale Balažič se nenechal odbýt.

„Ale…“

„Ale, drahý Mitjo,“ vložila se hovoru Alenka. „Jestli se budeš chtít zbavit Ireny, tak ti to nedoporučuju v době, kdy bude mít Taras službu. Jemu se všichni přiznají. I k tomu, co nespáchali.“

Znovu se ozval smích.

„Nesmějte se. Myslela jsem to vážně. Před Tarasem se žádné tajemství neutají. Jsem si jistá, že už teď o vás ví něco, co byste nebyli rádi, kdyby řekl nahlas.“

Vypadala, že si je tak jistá tím, co říká, že byl jejich smích tentokrát o dost kratší.

„No, co třeba víte o mně?“ zeptala se Balažičová.

Taras se na ni podíval s úsměvem, který by se dal chápat jako zdvořilý.

„Ona přehání, Alenka přehání. Jak bych mohl něco takového vědět?“

„A kromě toho,“ ozval se dr. Prelc a spiklenecky se podíval Tarasovi do očí, „tady jsme samí lékaři. Co se týče vraždy, Metod Trobec[1] je ve srovnání s námi naprostý amatér.“

Smích u stolu se proměnil v řehot. Z kuchyně vykoukla hlava dr. Prelcové.

„Přišla jsem o něco?“

„Možná by bylo lepší, kdybychom přece jen zůstali přes noc.“

Alenka upírala pohled na přední sklo. Taras střídavě zkoušel zapínat obrysová a dálková světla, ale bez zvláštního efektu a úspěchu. Mimo jiné proto, že když nedávno měnil žárovky na obrysových světlech, utrhl drátek, který přichytává žárovku do správné polohy. Žárovka teď poskakovala ve svém lůžku a dávala jaksi rozptýlené světlo, kvůli němuž to vypadalo, jako by se snažil svým citroenem překonat rychlost světla, jak to znázorňovali ve vědeckofantastických filmech. Nebo aspoň v těch, na které se Taras ještě díval. V Hvězdných válkách třeba.

„Slíbili jsme to holkám,“ řekl.

„Jo, a až dorazíme do Lublaně, jestli vůbec dorazíme, pípne esemeska, že se někde zdržely a že bohužel…“ Odmlčela se a povzdechla si. „Neskutečně sněží. Nepamatuju, kdy takhle sněžilo naposled.“

Silnice byla prázdná. Večer 31. prosince už jsou všichni tam, kde plánují trávit silvestr, zvlášť v tomhle počasí. Snažil si vzpomenout, jestli to říkali v předpovědi, ale musel si přiznat, že sledoval jen předpověď na první část dne, kterou trávili na sjezdovce, ale jak bude večer, to ho v tu chvíli nezajímalo. Na asfaltu leželo nějakých deset centimetrů nevyhrnutého sněhu a nebyly vidět žádné stopy po pneumatikách. Kdyby nebyl okraj silnice oddělený od okolního terénu vyhrnutým sněhem, z něhož tu a tam vyčnívaly žlutočervené tyče, nebyla by jízda možná, protože by člověk jednoduše nedokázal rozeznat silnici. Pneumatiky měl naštěstí nové, ale to mu musela Alenka nejdřív pohrozit, že do toho auta nesedne, dokud je nevymění. Sám by to neudělal, zimy jsou přece čím dál nanicovatější, říkal, a když si vzpomněl, jak málo se loni v zimě dostal na běžky a předtím taky, měl nepochybně pravdu. A teď tohle.

„No, co o nich víš?“

Zvědavě na něj pohlédla. Nemusel obrátit hlavu, aby na sobě cítil její pohled.

„Co mám vědět? O kom?“

„Co víš o mých kolezích lékařích, co by se jim nelíbilo, kdybys to řekl nahlas? Viděla jsem tě, Tarasi, když se tě Balažičová ptala.“

„Možná jsi měla být policistou ty, a ne já.“

Pořád ho sledovala. Uměla to, naléhat mlčením.

„Všechny za stolem kromě Balažičky se s Prelcem vyspaly.“

Alenka se pobaveně pousmála.

„To ti řekl tam venku?“

Přikývl.

„Ale to přece není žádný tajemství. To vědí všichni, i Karin to ví.“

Na okamžik umlkla a pak dodala, jako by pro sebe přemýšlela.

„A Balažička tedy ne?“

Jeli nějakých patnáct minut, nechali za sebou světla hotelů v Ribčevě Lazu a ujížděli tmou směrem na Laški Rovt, Polje a Kamenj… zkrátka všechny ty osady před Bohinjskou Bistricí, a Taras doufal, že tam najede na lepší silnici. Jestli tam tedy dojedou. Sníh už do nich doslova vztekle bušil a pod koly ho bylo tolik, že Taras jen čekal, kdy se protočí na prázdno a auto zapluje do bílé závěje. Budou ve svítilně v přihrádce ještě použitelné baterie, aby ve tmě nasadil řetězy? Jízda čím dál víc připomínala plavbu nekonečnou bělostí, na jejímž konci byly jen více či méně tmavé stíny, dokud se v té barevně dvourozměrné ploše jako oáza uprostřed pouště neobjevilo pulzující modré světlo. Vánoční stromek, pomyslel si, ale už během pár vteřin se ukázalo, že ta dálka je nezvykle blízko, pulzující modré světlo je majáček na policejním autě, bezstarostně stojícím téměř uprostřed jízdního pruhu, takže si Taras ani netroufl projet kolem. Bílo-modrá škoda octavia s blikajícím světlem a běžícím motorem. Taras zaklel a zastavil.

„No, a jsme v pytli…“

Alenka se snažila vyhlédnout oknem ven.

„Nikdo tu není na dohled. Jeden by si pomyslel, že tu někde došlo k nějaké nehodě, jenže kde?“

Řetězům se teď už nevyhne, ale kdyby si aspoň jednou nasazování těch bestií za sucha zkusil. Tihle dva kolegové tamhle budou muset mít dost dobrý důvod pro své jednání. Otevřel dveře a z automobilu, který se právě příjemně vyhřál, vykročil do sněhu a mrazu. Chtěl se už vydat k policejnímu vozu, když mu něco řeklo, že to hned tak vyřešené nebude. Znovu otevřel dveře a ze zadního sedadla vytáhl horolezeckou větrovku, kterou si bral na lyžování.

„Existuje vkus, špatný vkus a potom lyžařské oblečení,“ řekl kdysi Alence a držel se své už dost obnošené černošedé bundy z goretexu.

Zabouchl dveře, rychle, ale ne dost rychle na to, aby až se vrátí za volant, si mohl sednout na suché sedadlo.

Přes hlavu si natáhl kapuci a podíval se směrem k policejnímu autu. Bylo prázdné.

1 Slovinský sériový vrah v období 70. let 20. století

3. kapitola

V autě nikdo nebyl, aspoň vepředu ne. Překvapeně chtěl projít kolem auta, když se ze tmy na zadních sedadlech ozval psí štěkot. Z blízka nahlédl oknem a spatřil dívku, která držela v náručí zvíře. Zaklepal na sklo a otevřel dveře. Dívka seděla v koutě, jako by se snažila skrýt. Psa držela v náručí, vypadal směšně, takže se Taras, který měl psy rád, vlastně měl rád většinu zvířat, musel usmát. Pes znovu zaštěkal, ale dobrosrdečně, jako na pozdrav, jako by mu chtěl svým psím způsobem říct: „Ahoj, hrozné počasí, co?“ Jeho hlava zkrátka neladila s tělem a celý zjev s dívčinou tváří, která byla napůl v šeru, ale Taras navzdory tomu viděl, že se chvěje. Jako by jí byla zima, ale v autě bylo vlastně až horko.

„Dobrý večer. Promiňte, tohle auto blokuje silnici… A kde jsou policisti?“

Dívka se pohnula, takže si ji mohl lépe prohlédnout. Mladá, nějakých pětadvacet let, uvědomil si. Nebyla to jen stopařka, kterou by vlídní policisté ve sněhové vánici nabrali u silnice.

Ukázala prstem někam ven.

„U řeky.“

Potom zmlkla, a ještě víc se vmáčkla do kouta automobilu. Pes se dál přívětivě rozhlížel, vrtěl ocasem a pokoušel se vyvinout z náruče a rozběhnout se k němu. Něco tak směšného Taras ještě neviděl. A když bytost s velkou hlavou a krátkými nožičkami přešlapovala v dívčině náruči, sotva zadržoval smích.

Z kapsy vytáhl peněženku a otevřel ji, takže vykoukla služební legitimace, podal ji dívce, vlastně její kožený obal s odznakem, jakousi hvězdicovitou analogií slovinského státního znaku s mořem dole a s horou Triglav, jejíž boční vrcholky klesají k váhám. Dívka se na ni podívala, podívala se na něj a pohladila psa po hlavě.

„Já jsem taky policajt. Jsem tady úplně náhodou, ale jsem.“

Přikývla.

„Někdo je v řece. Našla jsem ho, když pes honil míček. Míček, který jsem mu házela, a on potom štěkal…“

Taras přikývl a dívka se zarazila.

„Někdo je v řece, říkáte. Je mrtvý?“

Dívka přikývla.

„A oni vás tu nechali samotnou?“

„Ano.“

„Půjdu je najít, a pošlu jednoho za vámi, dobře?“

„Šlo by to?“ řekla dívka, a dokonce se pousmála, vlastně se pokusila o úsměv.

Taras zabouchl dveře a podíval se dolů z krátkého náspu, po kterém se vinula silnice. Do tmy vedly šlépěje, několik stop, vlastně několik pěšinek, lidských a psích. Všechno pošlapané. Zhruba o dvacet metrů dál se mezi větvemi blýskala světla dvou baterek. Povzdechl si a vykročil do sněhu.

Když došel k houští, sníh se mu už dostal do ponožek. Ne že by mu mokro v botách nějak moc vadilo, z jakéhosi svého předešlého života byl zvyklý snášet značné obtíže.

Odhrnul větve a vzápětí ho oslepilo světlo jedné z baterek. Zakryl si oči dlaní a druhou rukou podržel ve vzduchu služební průkaz. Kužel světla se zaměřil na něj a potom sklouzl k zemi.

„Dobrý večer,“ řekl první hlas, hlas mladšího policisty. „Pro pána krále, nemysleli jsme si, že přijedete tak rychle. Říkali nám, že to bude trvat, protože kopec u Bledu je uzavřený, protože se tam převrátil autobus, a i na dalších místech je prý chaos.“

Před ním stál čekatel s jednou hvězdičkou na rameni, což znamená, že to ještě nebyl ani policista. Kandidát na policistu, nebo jak by se to dalo vyjádřit. Na ramena druhého, který stál v pozadí, kvůli tmě neviděl, ale doufal, že má aspoň o jednu hvězdičku víc. Snad neposlali do terénu dva studenty samotné?

„Můžu?“ řekl, a aniž by čekal na svolení, sebral baterku z rukou policejního dorostu. Zvedl ji a namířil ji na jeho partnera. Ten, když mu do očí zamířil žlutý proud světla, který se zastavil na jeho epoletě, nervózně zamrkal. Nemohl tomu uvěřit, dva čekatelé.

„Jak je to možný. To vás teď pouštějí do terénu samotný?“

Stáli rozpačitě před ním a jeden ve tmě začal něco koktat, ale Taras ho přerušil. Vždyť za to sami nemůžou.

„No tak co se tu vlastně stalo?“

„Volali jsme na stanici do Jesenic, aby poslali kriminalistu s týmem, a říkali, že přijede někdo z Kranje. To nejste vy?“

„Ne, já jsem kriminalista bez týmu, který jede z jednoho mejdanu na jinej, ale nemůže, když stojí vaše auto uprostřed silnice a sedí v něm holka se psem. Nikdo mi nevolal, jsem tady úplnou náhodou.“

„Jak to?“ zeptal se ten samý policista. „Vy jste nepřijel z Kranje?“

„Můžeme se na něčem domluvit?“ řekl Taras. „A sice na tom, že já tady kladu otázky a vy dva odpovídáte, dobře?“

Zmlkli a stáli před ním jako dva školáčci před učitelem. A to vlastně také byli.

„Tak ještě jednou. K čemu tady došlo?“

„Podívejte se, pane inspektore,“ řekl ten, který měl ještě baterku. Zvedl ji a zamířil s ní kamsi za sebe. Taras udělal dva kroky směrem k němu, aby viděl za jeho záda. Do tváře mu udeřil vítr, který vířil říční proud. Podíval se ve směru světla. Z řeky, z ledu, který se tvořil při jejím břehu a obklopoval keře, trčelo něco bílého a hladkého, jako by to bylo z mramoru. Přistoupil k tomu, dřepl si a namířil na to i své světlo.

Z vody vykukovala ruka, a sice zhruba od lokte dál, téměř v pravém úhlu, ohnutá v zápěstí se sevřenými prsty. Byla štíhlá a drobná a nejdřív si myslel, vyděsil se, že je dětská, ale podle zbytků laku na nehtech usoudil, že jde přece jen o ženu. Co bylo se zbytkem těla, to kvůli ledu, který svíral ruku a zakrýval pohled, neviděl. Vstal a obrátil se k policistům.

„Ať jeden z vás skočí do auta a uhne s ním, abychom nemuseli ještě někoho tahat z příkopu, a dá pozor na to děvče.“

„Já půjdu,“ řekl ten s baterkou, a když mu Taras nakázal, ať jde jen jednou pěšinkou, po jedněch stopách, přikývl a potom s úlevou zmizel, dřív než mohl druhý začít protestovat.

„No a teď my dva,“ řekl a pokusil se usmát na toho, co zůstal a nepochybně by raději dával pozor na tu dívku.

Ještě jednou si dřepl vedle ruky a pokusil se odstranit větší kusy ledu, které zakrývaly pohled pod hladinu. Led byl tenký, takže to docela šlo. Dvakrát toho musel nechat, protože mu mráz začal zalézat za nehty, než se za rukou objevilo nahé tělo v houpající se a přelévající se temnotě. Leželo vodorovně, nohy se volně a pravidelně pohybovaly s proudem, ruka se zachytila o větev a ramena byla pod ní. Hlava byla asi obrácená dozadu, protože nebyla vidět.

„Utopený či utopená, pane?“

Taras neodpověděl.

„Nechtěli jsme ji jen tak vytáhnout, protože jsme nevěděli…“

Mladší policista zmlkl.

„Protože jste nevěděli co?“

Taras se natáhl pod vodu a uchopil zápěstí. Ledové a ztuhlé. Jako kámen, jako led. Do vody nespadla před chvílí.

„Nevěděli jsme, jestli můžem. Jestli s ní můžem hýbat. Protože jestli se utopila tady nebo kde, je to místo činu…“

Zatáhl za ruku a větve, které obklopovaly tělo, se zvedly z vody, ale ještě se ho nepustily.

„Neutopila se tady. Voda má hloubku tak metr, kromě toho pochybuji, že se utopila. A kolik znáš takových, které by se šly nahé koupat v mínus pěti stupních? Já bych raději neriskoval, aby ji proud odnesl pryč.“

A i kdyby ne, Taras věděl, že na těle, které nějakou dobu leželo ve vodě, nebudou žádné stopy, které by mohli zničit, kdyby ho vytáhli na břeh.

Rozbil i zbytek ledu, který ji svíral, a z vody vyplavaly nohy a dolní část trupu. Horní část byla zakryta větví, která ho zachytila za podpaží. Taras si klekl a snažil se, aby zároveň jednou rukou nepustil paži a druhou odstrčil větev. I horní část trupu pomalu vyplavala.

„Neutopila se,“ řekl Taras a jeho hlas se změnil, jako by se nemohl rozhodnout mezi únavou a otráveností.

Přes rameno se ohlédl po policistovi, který rozpačitě přešlapoval, jako by stál před instruktorem v den zkoušky.

„Jak to víte, pane?“

„Na něco takového musíš nejdřív dýchat. Pomoz mi, prosím…“

Jako by se policista právě probral z dřímoty, agilně přiskočil k Tarasovi, chytil nohu a podíval se na tělo, a potom, aniž by nohu pustil, se odvrátil od mrtvoly ženy a od Tarase a posadil se do sněhu. Taras trpělivě počkal, až se sebral a znovu uchopil nohu a společně s ním, aniž by se na ni znovu podíval, ji vytáhl na břeh. Potom se otočený směrem k automobilu postavil Tarasovi za záda.

„…a na něco takového musíš mít hlavu.“

„Promiňte, nechtěl jsem…“

Zmlkl a Taras cítil, jak se celý třese.

„To je v pořádku. Ani mně není nejlíp.“

Na sněhu před nimi leželo tělo mladé ženy, nahé tělo, světlé, s kůží zdánlivě skoro bez pigmentu, nepříjemně připomínající kusy zmrzlého masa na hácích v lednici, zvlášť proto, že ramena, která přecházela do čehosi, co by mělo vybíhat v krk, neměla pokračování. Hlava tam nebyla. Byla, jak Taras rychle usoudil, hladce uříznutá. Možná useknutá? Baterkou rychle přejel celé tělo.

„Běž pro pytel,“ řekl Taras. „A potom mi přines ještě krátkovlnnou vysílačku, abych se domluvil s těmi z Kranje.“

Tělo bylo ztuhlé, a kvůli ruce, která trčela z vody a zmrzla skoro pravoúhle k tělu, měli Taras a policista značné obtíže, aby ho dostali do černého plastového pytle.

„Odneseme ji do auta?“ zeptal se mladý policista.

Taras zavrtěl hlavou.

„Počká tady. Dej mi vysílačku.“

Policista mu předal vysílač radiostanice, který mu visel u pasu, Taras zmáčkl tlačítko, představil se a počkal, až se ozve hlas na druhé straně. Zvuk, který vycházel z přístroje, jakési vrčení, působilo uklidňujícím dojmem. Zvuk policejního procesu, jehož jediný smysl byl často uprostřed chaosu vytvořit zdání řádu. Ale hlasu, který se ozval, bylo stěží rozumět, spojení bylo špatné, plné výpadků.

Potřeboval pět minut, aby řekl, kdo je a co tam dělá, a objednal tým pro vyšetřování těžkých zločinů – kriminalistu, forenzního technika, patologa či lékaře a vyšetřujícího soudce. Protože po tom trýznivém „Rozumíte mi?... Pochopili jste to… můžete to zopakovat?...“ si nebyl jistý, na čem se vlastně dohodli. Snažil se zavolat i ze svého telefonu, ale neměl signál. Ještě jednou použil vysílačku a mezi chrastěním se pokusil říct jednu jedinou větu.

„Pošlete tým a auto, aby se ti dva od vás nedočkali nového roku s ženskou…“ Chtěl říct bez hlavy, ale zarazil se.

Ticho. Taras si představoval rozpaky, které vycházely z němé stanice.

„Žádný nemáme,“ řekl přístroj překvapivě zřetelně. „Momentálně tady není žádný tým na…“ Spojení se přerušilo, jako by někdo přeřízl neexistující kabel.

„No, tak to bude, až to bude,“ řekl Taras vysílačce ve své ruce. „Já jsem tady udělal svoje. To, co jsem mohl udělat s tím, co mám u sebe.“

Podíval se na policistu, který ustoupil tak, že Tarasova postava zakrývala pohled na pytel.

„Takhle sis silvestra nepředstavoval, co?“

Policista vydechl velký oblak teplého dechu.

„Ani trochu.“

„Máš smůlu, hochu. Bude tu třeba počkat. Kdyby měl nějakej chytrák nějaký řeči,“ řekl a ukázal na zem za svými zády, „řekni mu, že jsem ji ven vytáhl já. Taras Birsa, vyšší vyšetřující inspektor Policejní správy v Lublani. A šťastný nový rok.“

Předal mu vysílačku a vydal se po pěšince směrem k silnici. Po pár krocích se obrátil a pohledem přejel pěšinku, křoví a policistu, z nějž byla vidět už jen silueta. Díval se za Tarasem. I když – možná se nedíval, možná se jen obrátil zády k tělu.

4. kapitola

Alenka seděla v autě a šátrala v přihrádce po vhodném cédéčku. Hudba, která se linula z rozhlasových stanic večer před silvestrem, byla strašná, v tom souhlasila s Tarasem, jenže on tvrdil, že je strašná i ve všední dny, a ona to zachraňovala hudbou ze sbírky v přihrádce, zatímco Taras, který neposlouchal uslazený program, na kterém hráli rock ze sedmdesátých let, stále častěji třetím programem Radia Slovinsko a klasikou.

„Víš vůbec, co posloucháš?“ zeptala se ho jednou, když se linulo z reproduktorů cosi nestravitelného.

„Vždyť neposlouchám,“ odpověděl a o klasice skutečně nevěděl o nic víc než ona.

Jednou se zmínila, že to dělá proto, aby zmátl spolucestující, protože je v hloubi svého nitra policista a baví se, když pozoruje lidi vedle sebe, kteří ho nemůžou zařadit do žádné škatulky, protože jim v tom brání čtyřiapadesátá symfonie jakéhosi Hindenburga v bž-moll, o které sám neví o nic víc než kdokoli jiný.

„…snad kromě nějakého labužníka s tlustými brýlemi, který občas vystrčí nos z rozhlasového archivu a se sadistickým úsměvem oklepává prach z desky cestou do studia.“

„Nejčastěji poslouchám klasiku, když jedu sám.“

„Tak to se potom snažíš zmást sama sebe.“

„No jo. A proč bych to dělal?“

Klasiku poslouchal, protože při ní mohl přemýšlet, když chtěl, nebo protože nemusel, když nechtěl. Méně známá klasika, méně populární, Alenka by řekla o ničem nebo hindenburská, byla lepší, když se musel na něco soustředit. Z toho svého poslouchání si toho opravdu moc nepamatoval, nestal se znalcem klasické hudby, sotva si z ní něco odnesl. Znal její největší hity – další Alenčin výraz –, třeba Bachovu Árii na G-struně nebo Šostakovičův Druhý valčík nebo něco od Vivaldiho, nejen Čtvero ročních dob, a když na něco takového narazil, nedokázal přemýšlet. To pak udělal pauzu a užíval si to, což bylo zřídka. Vlastně bylo špatné, neposlouchatelné nebo aspoň bezvýrazné klasické hudby právě tolik jako jakékoli jiné, ale u ní míň často otravovali se zpěvem, s texty. Aspoň toho ty, ty, ty jsi kvítek můj a podobného byl uchráněn.

„Nejspíš je to věkem,“ pokusila se Alenka vytasit ještě poslední trumf. „Nevzpomínám si, že by ses opájel klasikou, když jsme se poznali.“

Neopájel se a je úplně možné, že to bylo i věkem.

Váhala mezi Natalií Merchantovou a Shakirou a potom do přehrávače zasunula Shakiru, jedno staré cédéčko, kdy ještě zpívala ve španělštině, kdy ještě nechodila s Messim nebo kdo to tehdy byl.

Sníh padal dál, i když postupně míň a míň, tak bočními okny pozorovala okolí. Taras před nějakými patnácti minutami zmizel úvozem, který ze silnice vedl do křovisek a ke stromům u řeky, odkud bylo vidět odlesky světla dvou baterek, jak se domnívala. Potom jedna z nich zabočila k silnici, vystoupala k automobilu a policista – teď viděla, že jde o policistu – otevřel dveře na straně řidiče a posadil se dovnitř. O deset minut později ho následoval ještě jeden, který k automobilu přiklopýtal bez baterky, otevřel dveře u řidiče a chvíli rozmlouval s tím v autě, popošel za auto, otevřel kufr, cosi z něj sebral a s tou věcí v ruce zmizel po louce směrem ke křoviskům. Tohle bude na dlouho, napadlo ji.

Taras se zastavil vedle policejní škodovky, otevřel dveře a posadil se na volné sedadlo vedle řidiče. Informoval ho o ohledání, detektivovi a vyšetřujícím soudci, kteří momentálně zjevně nejsou k dispozici, takže budou muset kvůli tomu počkat a zeptal se, jestli ví, co mají dělat.

„Ano,“ řekl policista, ale neznělo to úplně přesvědčivě.

„Promluvte si se slečnou a sepište protokol,“ pokračoval Taras, jako by neslyšel to ano. „A potom ať ji jeden z vás zaveze domů… Bydlíte blízko?“

„V chatové osadě v Ribčevě Lazu. Přijeli jsme sem s partou na silvestra.“

„A natáhněte kolem pásky, i když v tomhle počasí a všem tom sněhu je to skoro jedno, ale udělejte to. A až bude slečna doma a všechno bude hotové, střídejte se u těla. Nechtěli bychom, aby se do něj pustily lišky, že ne?“

„Povezeme ji do Jesenic?

„Ne,“ řekl Taras, „nebude lékařská, bude trestní…“ aby se vyhnul slovu obdukce, a napadlo ho, jaký bude humbuk na soudním lékařství, co se všechno seběhne kvůli tělu bez hlavy. Cvilak dostane na stůl něco, čím bude moct ještě naposled strašit studenty před důchodem.

„Je bledskej kopec pořád ještě zavřenej?“

Policista pokrčil rameny.

„Naposled když jsme měli ještě spojení, byl, a říkali, že to potrvá dost dlouho. Autobus se prý převrátil na bok, silnice je tak zledovatělá, že ho nemůžou zvednout.“

Taras otevřel dveře, rozloučil se s dívkou na zadním sedadle, na okamžik se zastavil, rychle mrkl na své auto, na kterém už ležela několikacentimetrová bílá vrstva, podíval se na nebe, zamžoural, jak mu do oka spadla vločka, a místo aby vyrazil k automobilu, znovu se posadil dovnitř.

„Nebo víš co? Radši ten výslech udělám sám a ty zatím skoč do mého auta a nandej mi řetězy, dobře?“

Nepřipadalo mu, že by policista chtěl protestovat, i kdyby si troufal.

Když skončil a předal zápis policistovi, který mezitím dokončil nasazování řetězů a vrátil se zpátky, řekl: „Anebo slečnu do apartmánu odvezu já sám. Tak jako tak se vrátím do Ukance.“

Alinu představil Alence, potom pomalu otočil auto a dával pozor, aby některým kolem nesjel ze silnice.

„Změna plánu,“ řekl mezitím Alence. „Vyšší moc.“

„A co se stalo?“ zeptala se Alenka Tarase.

„Slečna našla ve vodě tělo.“

„Tělo?“

Otočila se k dívce na zadním sedadle.

„Joey… pes ho našel. Nejdřív jsem si myslela, že je to figurína.“

„Utopenec?“

„Nejspíš,“ řekl Taras a zajel k ceduli, která označovala chatovou osadu, našel odpovídající číslo a zastavil. Domek byl osvětlený a dost hlasitý. Dívka vystoupila z auta.

„Děkuju,“ řekla dívka, jako by si nebyla jistá, jestli se má rozloučit a vyrazit ke dveřím domu, nebo se vrátit do auta.

„Budete v pohodě?“

Přikývla a se psem v náruči se obrátila směrem k domu.

„A šťastný nový rok,“ řekl Taras, když se posadil zpátky za volant.

„Chudera. Nevím, jak bych reagovala, kdybych narazila na něco takového.“

„Jsi lékařka. Zvládla bys to.“

„Pediatrička. Ke mně chodí živí a také živí odcházejí.“

Jeli po silnici těsně podél jezera, a když se stromy u něj trochu rozestoupily, zahlédli ho. Tenkou ledovou slupku na něm zakrýval sníh. Kdyby člověk nevěděl, že je tam jezero, myslel by si, že jde o nekonečnou, neskutečně rovnou louku. Když byl Taras malý, chodil se svými vrstevníky bruslit na jednu z přehrad, které postavili nedaleko jeho domova, aby vysušili mokřady na pole. Obvykle na ledě ležel sníh, jednou jedinkrát byla zima úplně beze srážek a oni bruslili po ohromném skle, které bylo na pohled úplně černé. A i když byla pořádná zima, zdálo se, že ledový příkrov je úplně tenký. Bylo strašné bruslit po zhruba půl kilometru široké přehradě, když člověk pod sebou celou dobu sledoval dno a poslouchal ťuk, ťuk, ťuk… zvuk, který po odrazu vydávaly brusle, a tu a tam ticho prořízlo zamlklé praskání rozpínajícího se ledu. Jako dítě si uměl představit, že v té temné hlubině tam dole plavou mrtvoly. Ale pokud ano, nevyplavaly ven tak jako tady, zpod toho bílého, nevinného povrchu. Kde do něj hodili tu nebohou dívku? Kdy? Tehdy ještě nemohlo být zamrzlé…

Alenka zavolala dcerám a řekla jim, že se dnes do Lublaně nedostanou.

„Nepřišlo mi, že by byly přehnaně zklamané,“ zabručela rozčarovaně.

Která dvacetiletá a osmnáctiletá by byla? pomyslel si Taras. Daly najevo dobrou vůli, už to bylo něco.

„Tarasi, vážně se to, co jste našli, utopilo?“

Usmál se. Už jí několikrát říkal, že jí klidně zaměstná, když by to šlo s klinikou z kopce.

„Jak jsi na to přišla?“

„Kdyby existovala aspoň nějaká možnost, že se mrtvola utopila, řekl bys to. Což znamená, že utopený způsobí nejmíň…“ hledala to správné slovo.

„Problémů?“

„Ne, pobouření. Nejmíň pobouření mezi lidmi. Není tvojí prací uklidňovat lidi?“

„Moje práce je vypátrat pachatele trestných činů.“

Jeho prací je vlastně chránit život, osobní bezpečí a majetek lidí. Tak je to vymezené v prvním článku z devíti třetího paragrafu Zákona o policii, který pokračuje: prevence, odhalování a vyšetřování trestných činů a přestupků, odhalování a zatýkání pachatelů trestných činů a přestupků… a tak dále až po článek devět. Byly doby, kdy ty body znal Taras nazpaměť, akorát jich tehdy ještě nebylo devět.

„To taky, ale hlavně vyvolávání pocitu bezpečí. Podobně jako u naší práce. My léčíme, i když nakonec stejně všichni umřou. Mnozí z nich dřív, než jim garantuje statistika, i když jsou všichni přesvědčení, že mají nárok aspoň na osmdesátku. Mnozí z těch, co kazí statistiku, jsou tvoji pacienti.“

Sněžení pomalu ustávalo, a tak aspoň viděl na silnici, ale jízda, nebo spíš klouzání, byla i navzdory řetězům méně náročná jen nepatrně. Ještě kilometr a budou v bezpečí. Silvestr stráví s lidmi, kteří se ho budou celý večer vyptávat na práci.

„I tak se na to můžeš dívat. Nebo tak, že moje práce je to, že chodím do práce, abych dostával plat.“

„No ty určitě ne, Tarasi. Možná jsi dokázal svou lhostejností někoho ošálit, bohužel i tehdy, kdy je třeba přidat nějakou tu hvězdičku na uniformu, ale mě ne. Jestli se někdy náhodou sama ocitnu v nějakém potoce tak jako ten chudák dneska… Neřekl jsi mi – jde o muže nebo o ženu?“

„Ženu.“

Povzdechla si, jako by to kvůli tomu bylo horší.

„No, kdybych já byla na jejím místě, přála bych si, aby ten, kdo bude hledat toho, co mě hodil do vody, jsi byl ty. A víš proč?“

„Protože jsem dobrý detektiv?“

„Protože si to bereš osobně. Ty máš vztek na…“

„Na lidi, co zabíjejí jiné lidi? Copak to není normální?“

„Ne, kvůli tomu ne. Máš vztek, protože se ti zdá, že tím chtějí podfouknout tebe. Kdyby se nezabíjeli, kdyby je nezabíjeli, mohl bys být doma už v jedenáct dopoledne. Ty si děláš legraci z nás lékařů, ale my aspoň musíme být v ordinaci od osmi do dvou, i když není co dělat. Ty by ses zbláznil, kdybys někde musel být jen proto, že je to někde napsáno.“

„Napadlo tě někdy, že se v mém případě jedná o pracovní etiku? Radost z dobře vykonané práce?“

Pohladila ho po hlavě.

„Tarasi, já jsem tvoje žena. Tohle si schovej pro nějakou komisi.“

Shakira zpívala dónde están los ladrones. Možná by mohli tu písničku schválit za mezinárodní policejní hymnu, uvažoval. Uměl trochu italsky, ale ladro a ladron je nejspíš totéž.

„Na to jsem se tě neptala.“

„A na co?“

„Měla jsem pravdu? Ta, co se utopila, se neutopila?“

„I kdybys ji měla, miláčku, nesměl bych ti to říct.“

„Tak si to zítra přečtu v novinách,“ řekla a znělo to víc znuděně než dotčeně. Od Tarase se nikdy nic nedozvěděla.

„Zítra je svátek.“

„Internet funguje i ve svátek.“

Když zabočili na příjezdovou cestu k chatě, byl Taras mladému policistovi vděčný za řetězy. Stopy kol, které po nich zůstaly, když odsud před dvěma hodinami odjížděli, byly sotva viditelné a jejich C8 podvozkem klouzal po čerstvém suchém sněhu. Z domu vycházel hluk veselící se společnosti, která má v žaludcích v průměru už o půl litru vína víc než tehdy, když ji opouštěli. Když vystoupil z auta, napadlo ho, že v domě bude aspoň teplo a že si usuší ponožky, protože náhradní neměl.

Nedaleko vybuchlo několik petard.

Jo, lezly mu na nervy.

5. kapitola

1. ledna, pondělí

Ráno bylo ledové. Nového sněhu bylo nějakých třicet centimetrů, a jestli tyhle teploty zůstanou, ještě nějakou dobu neslehne, uvažoval Taras, když vyšel na terasu, na níž předešlého večera vysedávali s Prelcem. Mezi větvemi bylo vidět jezero, nebo ho spíš tušil podle mlhy, která ho zakrývala. Jestli ho je už tady tolik, kolik je ho potom výš, v Ratečích, na Pokljuce a na Rogle… Porostem a mlhou nepronikl žádný zvuk a on zatoužil, aby měl dost času a mohl se podívat, jaké jsou běžecké stopy od Ribčeva Lazu do Bohinjské Bistrice. Už je protáhli? Prvního ledna ráno? Potom si vzpomněl na dívku, kterou vytáhli z vody a zastyděl se, skoro jako by za to mohl. Když byl mladší, myslel si, že časem to s věkem přejde. Možná to trochu otupělo, ale ten pocit lítosti a špatného svědomí zároveň z těch lidí, kteří, jak řekla Alenka, byli jeho pacienti, je pořád tady. Otočil se a otevřel dveře právě ve chvíli, kdy po schodech začala sestupovat Alenka.

„A co ty? Už jsi byl venku?“

Pořád na sobě měla totéž oblečení jako včera, jediné, které si kromě lyžařského oblečení vzali s sebou. Dole džíny, na těle obtažené bílé tričko, nebo spíš sportovní prádlo. Už tak vypadala mladší než její vrstevnice, vedle těch o deset let starších nalíčených žen na silvestrovské zábavě skoro jako puberťačka. Taras byl v řadě ohledů šťastný muž.

„Jen na terase.“

„A Prelcovi ještě nepřišli?“

Zavrtěl hlavou.

Podívala se na hodinky.

„Tak nic. Teď na ně nemůžeme čekat. S děvčaty se máme sejít za dvě hodiny.“

Posnídali, sebrali svoje věci, v podstatě jen peněženky a telefony, a skoro kradmo se vydali k autu. Taras byl celkem rád, že byl Prelc pryč, a ještě víc, že tu nebyla Prelcova žena. Ráno, než nahodil stroj, jak říkával, měl rád klid, po včerejším večeru zvlášť.

Zámek byl přimrzlý a musel se hodně snažit, aby se dveře otevřely, a to především proto, že přimrzlo i gumové obložení dveří, a když vší silou zabral, odlepilo se ode dveří a smutně zůstalo viset ve vzduchu jako jakási tětiva nenapnutého luku. Narovnal ji kolem dveří tak, že ji prsty tiskl k plechu, jako by se na něj snažil namačkat plastelínu. V létě či spíš v horku to šlo, teď v mrazu ne. Vzdal to, posadil se na místo řidiče a opatrně za sebou zavřel dveře, aby guma aspoň trochu zapadla do té mezery.

„Neviděla jsi někde nějakou lopatu?“ zeptal se Alenky.

„Našla jsem je na zdi za dveřmi. Podívej se, jestli tam některý nebude pasovat.“

„Mohli bychom si dopřát nějaké jiné,“ poznamenala Alenka s dlaněmi zasunutými v podpaží.

Kde tedy říkáte, že jste byl ve čtvrtek mezi dvanáctou a pátou odpoledne?

„Čeho se vlastně bojíš?“

„A?“

Table of Contents

Úvod

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola