Sci-fi povídky
z Jesenicka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Tomáš Neuwirth

Sci-fi povídky z Jesenicka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Děkuji Mevan, Zuzce Furmánkové, Kláře Mandausové, Liboru Trochtovi, Vladimíru Knotkovi a všem ostatním, kteří pomohli této knize na svět.

A také děkuji svým rodičům Karle a Josefovi za jejich celoživotní podporu ve všech mých aktivitách.

Předmluva

Když se řekne sci-fi, představí si většina lidí film nebo román z vesmíru, kde se posádka kosmické lodi potýká s mimozemšťany. Podstatou science fiction, tedy vědeckofantastického žánru, je, jak již název napovídá, věda a fantazie. Neomezuje se tedy pouze na vesmír. Opírá se o vědecké poznatky, které fantazie autorů posouvá do jiných rozměrů. Je charakteristický výskytem spekulativních technologií, přírodních jevů či neznámých forem života. Děj sci-fi je často zasazen do budoucnosti či alternativní reality nebo historie.

Ve svých povídkách se také snažím opírat o vědecké poznatky a má představivost otvírá jejich hrdinům dveře do fantaskního světa. Neposílám je ale do boje s mimozemšťany, jejich příběhy se většinou odehrávají na Jesenicku. I zde mohou prožít příběhy za hranicemi běžného chápání. Příběhy, které balancují mezi reálným a fiktivním světem.

Podobnost některých postav v této knize s reálnými osobami nelze zcela vyloučit.

KOMÍN

Petr se prochází náměstím Jeseníku. Je zcela prázdné, jako by všechny lidi někdo odnesl. Nakoukne do potravin U Adama, pak se podívá do hotelu Slovan, ale nikde nikdo. Je dvanáct minut po poledni, teplé podzimní slunce se opírá do prosklených výloh hotelu. Otevře dveře restaurace, projde jí a zamíří do kuchyně.

Kapitola I. – Kombinačky

O dva měsíce dříve…

Jirka naloží do kufru auta anténu a zabouchne dveře. Po mém dotazu, jestli vzal dost kabelu, je znovu otevře a raději to zkontroluje.

„Dvě stě čtyřicet metrů,“ zazní krátká odpověď.

Pak vytáhne z krabičky poslední cigaretu, lehce ji prolne mezi prsty a zapálí. S klidem špatně placeného zaměstnance pomalu potahuje a vychutnává každý šluk.

„Už to kurňa dohul, nebo to nestihneme, ve tři se potřebuju vrátit,“ řeknu nervózně.

„No joo…,“ procedí polohlasně Jirka.

Špičkou boty se otočí na nedopalku a nasedne do auta.

Dnes jedeme do Písečné instalovat anténu na tovární komín. Měla by zesílit internet ve špatně pokryté oblasti mezi Písečnou a Širokým Brodem. Pracujeme s Jirkou u jesenického poskytovatele této neviditelné služby, bez které si už dnes život ani nedokážeme představit. Za necelou půlhodinu projíždí Suzuki Vitara opuštěnou branou továrního areálu. Brandýské strojírny už mu dávno nevévodí. Dnes zde funguje pouze několik menších firem. Instalace antény na tovární komín není zcela běžná záležitost, ale nic, co bychom nezvládli. Naposledy jsme ji dělali před půl rokem, tehdy se šplhalo na padesát metrů vysoký komín u jesenické požární zbrojnice. Ten v Písečné má o osm metrů méně, stále je to ale 126 příček, po kterých se musíme nahoru vyškrábat. Pokud vše půjde podle plánu, tak pouze jednou. Když si ale něco zapomeneme nabalit, jeden z nás si musí dát repete. U hasičárny to byl Jirka, vytáhl si kratší sirku a pro zapomenuté konektorové kleště šel on. Nebyl z toho dvakrát nadšený a to, že se nahoře vesele opaluju, jeho náladě moc nepřidalo. Sprostá slova mu vydržela 27 příček, aniž jediné zopakoval. Na dvacáté osmé řekl třikrát své oblíbené „jebat“ a pak se uklidnil. Dnes však Jirka neponechal nic náhodě: udělal si seznam všech potřebných věcí, který postupně kontroluje.

„Cajk,“ zhodnotí odškrtaný seznam a zacvakne sponu starého pracovního batohu.

„Vsadím se, že stejně bude něco chybět,“ zpochybňuji jeho plán.

„Nebude, a pokud jo, tak dolů lezeš ty, já ručkoval minule.“

První šplhá nahoru Jirka. V půlce komínu si dá krátkou pauzu a pak ve svižném tempu postupuje dál. Já zatím čekám dole. Pokud nahoře zjistí horší stav komínu, než předpokládáme, bude nutné udělat výztuhu pro zpevnění cihel. Komín je ale v pořádku a z mojí vysílačky se ozve Jirkův hlas: „Je to dobrý, pojď nahoru, vole…“

Ze špičky komínu je krásný výhled. Mraky se honí po obloze, anténa je na místě a Jirka vytahuje cigaretu z nové krabičky. Lehce se přitom ušklíbne nad fotkou rozedmy plic na obalu.

„Tak jsme to zmákli celkem rychle a tentokrát jsme ani nic nezapomněli. Ten tvůj seznam fakt funguje,“ pochválím ho.

On se ke mně otočí s cigárem v koutku úst a nechtěně přitom shodí do komínu kombinačky, které ležely na jeho okraji.

„Nemůžeš dát pozor?“

Pak nastane ticho, které Jirka přeruší otázkou: „Slyšel jsi to?“

„Co?“

„No právě že nic. Ty kleště neudělaly žádný zvuk.“

„Tak je asi dole hromada popela a kleště do ní zajely, ne?“ snažím se o logické vysvětlení.

„No, kdyby tam byl popel, udělá to takové to ‚puf‘, ale neozvalo se vůbec nic,“ nesouhlasí Jirka. Vzápětí otevře batoh, sáhne pro velké sikovky a hodí je do komínu.

„Ses posral!? Vždyť nám to Karel naúčtuje!“

Jirka neřekne ani slovo, jen se mě pokouší s prstem na puse umlčet.

Pak oba nahneme hlavy do komínu a čekáme, co uslyšíme. Žádný zvuk se však neozve.

„Chápeš to?“ zeptá se Jirka.

A já pouze pokrčím rameny.

„No, je to divný, dost divný, jako by to někam zmizelo,“ uvažuji nahlas, vzápětí to však popřu: „To je přece blbost, kam by to zmizelo?“

„Kam to zmizne, nevím, ale každopádně to musíme prozkoumat,“ zhodnotí situaci s jiskrou v oku Jirka. A hned přidává i plán: „To je jednoduchý, přivážeme něco na lano, spustíme to dolů a uvidíme.“

„O. k., ale až zítra, za hodinu mám tu schůzku,“ odkládám jeho nadšení.

Následující den máme práci v kanceláři na firmě – oživení antény, napojení routeru atd. Jirka nervózně sleduje hodiny. Přesně v půl čtvrté zavřeme kancelář a rovnou vyrážíme směr Písečná. Sami nevíme, co vlastně očekáváme, že zjistíme. Ale máme z toho zvláštní pocit něčeho neobvyklého. Hlavně Jirka.

Sto dvacet šest, poslední příčka a jsme nahoře. Z firemní dílny máme půjčený vrátek se stometrovým lankem. Vytáhnout ho sem nebyla žádná sranda. Upevníme ho na komín a pro zichr ho přichytíme i k držáku antény. Na konec lanka navážeme pětikilové závaží a začneme ho pomalu spouštět dolů. Oba se na sebe krátce podíváme. Když je lanko odmotané zhruba z poloviny, narazí závaží na dno komínu. Jirka kousek namotá zpět a pak opět povolí. Slyšitelný náraz na dno se ale opakuje.

„Závaží je na dně, záhada objasněna. Jestli jsi očekával, že objevíme Ameriku, tak dnes to nebude,“ ušklíbnu se na Jirku.

„No, to vidím taky, ty agentko Scullyová,“ řekne zklamaně.

A pak deset minut namotává lanko zpět do vrátku. Když má hotovo, vytáhne si stejně jako předešlý den z krabičky cigaretu, stejně ji prolne mezi prsty a zapálí. A jak se v omezeném prostoru na komínu otáčí, shodí do něj závaží, podobně jako včera kombinačky. Nekomentuji to, jen mlčky zvednu obočí. Vzápětí však oba upřeme oči na vrátek, ze kterého se už odmotala více než polovina lanka – a stále se odvíjí. Za pár vteřin se stometrové lanko zcela vymotá, na krátký okamžik je napnuté jako struna – a pak se vrátek vyškubne z úchytky na anténě a bezhlučně zmizí v útrobách komínu.

„No, a teď mudruj,“ zhodnotí situaci Jirka.

„Sice nevím, jak se ve čtyřicetimetrovém komínu mohlo napnout stometrové lano, ale jsem rád, že to s sebou nevzalo i tu anténu.“

„O. k., pokusíme se o logické vysvětlení. Pomalu spuštěné závaží narazilo na dno komínu, ale to, co mělo vyšší rychlost, jím jako by proletělo.“

„Moc logicky to teda, Jirko, nezní, ale zřejmě to tak bude.“

„Komín díky svému tvaru asi funguje coby nějaký urychlovač nebo tak něco…“

„Něco jako urychlovač částic v Cernu, jo? Švýcaři mají 27 kilometrů dlouhý tunel – a Češi komín. To zní jak z nějaké hry od Cimrmana,“ usměju se nad Jirkovou myšlenkou.

„Já se jen snažím o logické vysvětlení.“

„Obávám se, že my dva ho asi těžko dáme dohromady.“

„No, třeba je tam nějaký portál nebo brána do jiné dimenze,“ pokračuje Jirka ve svých úvahách.

„Jako paralelní vesmír, jo?“ zeptám se.

„Jako… nemám vůbec tušení.“

„Každopádně tady už dnes nic nevymyslíme. Pojeďme domů a zkusíme o tom místě něco zjistit na netu,“ snažím se ukončit debatu.

„Prostě v tom komínu ty věci mizí, to jsme několikrát jasně viděli. Ale zřejmě musejí mít určitou rychlost, aby to fungovalo.“

„A co s tím budeme dělat? Chceš to někomu oznámit?“

„Ani náhodou, to už se sem pak nepodíváme. Necháme si to pěkně sami pro sebe,“ řekne rázně Jirka.

Doma sednu k počítači a začínám googlit. Dlouho nemůžu nic najít, procházím spoustou slepých uliček. Až mě nakonec stopa dovede k nacistickému Německu a ke společnosti Thule neboli Studijní skupině pro germánský starověk. O Hitlerově kladném vztahu k různým okultním skupinám bylo napsáno mnoho knih a článků. Je tedy z čeho čerpat. Hitler věřil, že je předurčený nějakou vyšší mocí, a možná i proto ji po celou dobu, kdy vedl Německo a Evropu do zkázy, hledal.

V dokumentech, které čtu, se nejčastěji zmiňuje tajemná kosmická síla Vril, kterou prý vládne nadlidská civilizace říše Agartha, sídlící v hlubokých podzemních tunelech. Podle bájí, které kolem Thule a Agarthy panují, jednoho dne síly podzemní říše vystoupí na povrch. A kdo je vzývá dostatečně intenzivně a má správný rasový původ, ten si může Vril – tedy tajemnou kosmickou sílu – podmanit. Což byl zřejmě Hitlerův plán. A tak společnost Thule pátrala po stopách Agarthy na mnoha místech světa, a to i v Čechách. V dokumentech se píše o jihlavském podzemí, o Blaníku, Vyšehradě a také o výkopech v Písečné. O tom, co zde Hitlerovi okultisté vykopali, však anály bohužel mlčí. Bez zajímavosti není ani fakt, že během druhé světové války bylo na Jesenicku celkem 44 zajateckých táborů. A jeden byl právě v Písečné, přesněji v Širokém Brodě. Pracovní komando složené z dvaceti zajatců dle dochovaných dokumentů pracovalo v zemědělství. Zda to nebyla jen zástěrka a zajatci ve skutečnosti nekopali pro Thule, je pouze má čirá domněnka. Možná zde opravdu na něco narazili, něco pootevřeli. A Brandýské strojírny pak na tomhle záhadném místě postavily továrnu s vysokým komínem. Ano, jsou to všechno jen spekulace, ale události posledních dnů mě nutí hledat odpovědi. Odpovědi, které možná zní šíleně, ale vyřčené otázky nejsou o nic méně šílené. Proč mizí ty věci v komíně? Kam se ztrácí? Kde se objevují? Je to nějaký portál?

Kapitola II. – Operace Argonaut

To, co jsme zjistili na internetu, nám moc nepomohlo. Máme sice nějakou hypotézu, ale odpovědi na naše otázky najdeme jedině přímo v komíně. Dnes se ho pokusíme zmapovat pomocí kamery. Jirka bere své GoPro s dálkovým přenosem, kamera tedy může prozkoumávat komín a my vše uvidíme na mobilu. Přivážeme ji k desetikilovému závaží, aby během pádu nabrala dostatečnou rychlost. A pojistíme ji nylonovým lankem.

„Doufám, že ji ještě uvidím, byla celkem drahá,“ posteskne si Jirka.

Tři, dva, jedna a kamera mizí v komíně. Ledky po stranách osvětlují záběr, který se zatajeným dechem pozorujeme na Jirkově mobilu. Je trochu roztřesený, ale zřetelný. Lanko se rychle odmotává z bubnu.

„Ty vole, to je fičák…,“ komentuje to Jirka.

„Za chvilku bude kamera na dně, tak jsem zvědavý, co se stane,“ dodám já.

Lanko jsme po 42 metrech, tedy v délce komínu, obarvili na červeno. Abychom věděli, kdy budeme u dna. Jakmile se červené lanko objevilo, obraz zmizel. Kamera je na druhé straně komínu. Postupně přibržďujeme buben, aby se při prudkém zastavení neutrhla. Lanko je napnuté, kamera je zřejmě pořád na jeho konci. Obraz stále nemáme. Odmotáme dalších dvacet metrů a doufáme, že to bude stačit na nabrání dostatečné rychlosti pro návrat zpět z druhé strany komínu. Pak zapneme motor a rychle zvedneme rychlost na maximální otáčky. Lanko se navíjí zpět do bubnu. Čekáme, že každou chvíli protneme dno komínu. Najednou se na displeji mobilu objeví silný záblesk, kamera se urve a lanko se rychle namotává zpět do bubnu.

„A je v prdeli,“ konstatuje suše Jirka.

„V zájmu vědy se se ztrátami počítá,“ snažím se ho utěšit.

Naše pohledy se na chvilku setkají. Nemusíme nic říkat, oba myslíme na totéž. Jeden z nás se tam musí podívat. Jeden z nás to musí prozkoumat na druhé straně. Tam jsou odpovědi a nijak jinak se k nim nedostaneme. Oba víme, že to možná bude jednosměrná cesta. Oba tam chceme.

„Tak co, zvítězí zdravý selský rozum, nebo se budeme dohadovat?“ řeknu pragmaticky.

„Jako že ženatí mají sedět doma a dobrodružství je jen pro svobodné?“ ohradí se Jirka.

Přišlo mi logické, že bych se měl do komínu podívat já. Jsem bezdětný, aktuálně bez přítelkyně, bez závazků. Jirka je otec dvou dětí a má milující manželku.

„Stát se může všechno, je to docela velké riziko. A já na rozdíl od tebe budu chybět jen své semetrické matce,“ pokračuji v racionálním uvažování.

„S tím teda, kamaráde, nepočítej. Odmala chci být kosmonaut, objevovat nové světy, to riziko k tomu prostě patří. Beru ho.“

„Akorát že kosmonauti lítají nahoru, a my, teda jeden z nás poletí opačným směrem.“

„Tak si nebudeme říkat kosmonauti, ale argonauti.“

„A to je zas co?“ zeptám se.

„No, bájní mořeplavci z řecké mytologie,“ poučí mě sečtělý Jirka. Tys to nikdy neslyšel?“

„Neslyšel, ale docela se mi to líbí. Nazveme to tedy… operace Argonaut.“

„O. k., navrhuji toto: Připravíme všechno pro cestu komínem, uděláme testy, odzkoušíme to a pak si prostě losneme o to, kdo tam půjde. Souhlas?“

„Dobře,“ potvrdím Jirkův plán.

Vnitřně ale trochu nesouhlasím s tím, že o našem osudu rozhodne zlomená zápalka.

Máme vyrobenou figurínu, která váží stejně jako my. Tu už ale není možné vytáhnout na komín pomocí lana, a tak jsme nuceni do našeho projektu zainvestovat a koupit elektrický vrátek.

Figurína je nahoře. Usadíme ji na desku uprostřed komínu a morálně se připravujeme na první testovací let, nebo spíše pád. Jméno má po druhém kosmonautovi: German Titov. Jak zaznělo v jednom českém filmu: Gagarin byl první – a víš, kdo byl druhý? My to víme, teda ví to Jirka, zná minimálně celou první desítku. Trochu ho podezřívám, že měl v pubertě na zdi v pokojíčku místo plakátů zpěvaček a hereček kosmonauty.

Vytáhnu deník a zapíšu čas a další informace. Poté poplácáme Germana po ramenou a zahájíme odpočet: deset, devět… tři, dva, jedna a pak oba společně figurínu lehce postrčíme z dřevěné desky.

To, co následuje, je absolutní fiasko. German chvíli padá rovně středem komínu, ale pak se dostane k jeho okraji. Následuje náraz, pak další a figurína obouchává stěny komínu. Což ji zbrzdí natolik, že nenabere dostatečnou rychlost a dopadne na dno. Kdyby to byl jeden z nás, už voláme havrany. Udělám do deníku křížek a zeptám se Jirky na jméno třetího kosmonauta.

„John Glenn,“ vyhrkne pohotově. „A věděl jsi, že se prvních 86 kosmonautů střídali jen Rusáci a Američani?“

„Už jsem to někde slyšel,“ zalžu. „A kdo byl teda tím osmdesátým sedmým?“

„Remek, vole. Občas se uvádí, že byl prvním Evropanem ve vesmíru.“

Opustíme Písečnou a jdeme k Jirkovi do garáže vyrobit Johna Glenna. Pak si dlouho lámeme hlavu nad tím, jak ho ochránit, aby nedopadl stejně jako German.

„Chce to něco, co by ho stále udržovalo na středu komínu… nějakou ochrannou klec nebo tak.“

„Mám nápad. Vydrž moment,“ řekne Jirka a zmizí z garáže do domu. Po chvilce se vrátí se třemi velkými obručemi na hula hoop.

„Holky si koupí nové,“ okomentuje krátce rodinnou krádež. „Když figurínu trochu skrčíme a přikurtujeme na střed těch obručí, mohlo by to fungovat.“

Souhlasím.

Ke komínu se vrátíme ještě téhož dne. Vytáhneme nahoru Johna v obručích a doufáme, že tentokrát to vyjde. Opět pár údajů do deníku a pak odpočet. Ten jsme zkrátili na pět, protože deset je zbytečně dlouhých. Pět, čtyři, tři, dva, jedna… Zapínám stopky a John padá, obruč občas lízne stěnu komínu, ale jen tak jemně, nijak zásadně ho to nezpomaluje. A najednou zmizí. Kontrolní světlo, které měl na hlavě, zhaslo. Má to za 3,26 sekundy. Je na druhé straně.

Provedeme ještě další dva testy s figurínami v obručích. Scott Carpenter i Andrijan Nikolajev to zvládnou bez problémů. Andrijan dokonce překoná Johna Glenna a s časem 3,11 stanoví nový rekord trati, teda komínu.

Testy jsou u konce, náš projekt je připravený na živou posádku.

Stále přemýšlíme nad tím, co je na druhé straně komínu. Na internetu jsem se dočetl o takzvané metodě kvantových skoků, která má umožňovat cestování mezi paralelními vesmíry. Popsal ji Američan Burt Goldman, který ji dle svých slov využívá již od dětství. Tak možná kvantově skočíme do paralelního vesmíru. Uvidíme, co uvidíme a kam nás to pošle.

„Taky by to mohla být časoprostorová brána,“ uvažuje nahlas Jirka. „Že by nás to posunulo třeba o nějakou dobu zpátky.“

„Jako cestování v čase?“ zeptám se zvědavě.

„Jo.“

„No, jestli mě to hodí zpátky alespoň o tři roky, najdu své mladší já a řeknu mu, ať si v žádném případě nic nezačíná s Pavlou Břízovou.“

„To je, Petře, ta, co ti poškrábala auto?“

„Jo, to je ona, kráva... A víš, že je cestování časem normálně možné?“

„Myslíš to, že si při překročení časového pásma posuneš ručičky o hodinu zpět?“ zeptá se Jirka.

„Hodina je pro čučkaře, já myslím daleko větší posun. V Beringově průlivu mezi Ruskem a USA jsou dva malé ostrovy, Velký a Malý Diomedes. Jsou od sebe vzdálené asi tři míle, ale dělí je časový rozdíl 23 hodin. No, v podstatě jeden den.“

„Tak to jsem netušil,“ přizná Jirka.

„Říká se jim Ostrov včerejška a Ostrov zítřka.“

Já to taky netušil, narazil jsem na to před pár dny ve Světoběžníku.

Den D, hodina H. Stojíme dole pod komínem, Jirka vytáhne z krabičky dvě sirky. Jednu zlomí a pak je skryje za zády.

„Pravá, nebo levá?“ Otázka, která změní naše osudy. Nebo lépe řečeno odpověď na ni.

„Levá,“ odpovím bez zaváhání.

A Jirka otevře dlaň se zlomenou sirkou.