Hvězdy
fotbalového hřiště
Messi

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Harry Coninx

Hvězdy fotbalového hřiště 6 – Messi – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tato kniha je beletrizovanou biografií popisující některé z klíčových milníků dosavadní kariéry Lionela Messiho.

Některé události zde popsané jsou založeny na představivosti autora a pravděpodobně zcela neodrážejí to, co se skutečně odehrálo.

Pro Emily, která patří mezi to nejlepší,
co Jižní Amerika nabízí.

1

Karneval v Riu

Červenec 2021, Maracanã, Rio de Janeiro, Brazílie
Finále Copa América, Argentina versus Brazílie

„Vzpomínáš si na to, co se dělo, když jsme tu byli naposledy?“ Lionel Messi se v tunelu otočil k Ángelu Di Maríovi. „Tehdy to bylo úplně jiné.“

„Byl jsem zraněný!“ zachmuřil se Di María. „Nehrál jsem.“

„No jo,“ odpověděl Lionel tiše, když si to uvědomil. „Tehdy jsme tě potřebovali.“

V myšlenkách se vrátil k onomu zápasu před sedmi lety.

Ve skutečnosti to nebyl jejich poslední zápas na stadionu Maracanã, ale nemuseli si nic vysvětlovat. Ángel věděl naprosto přesně, který zápas má Leo na mysli.

Finále mistrovství světa 2014.

Argentina byla nejblíže zisku trofeje za posledních několik desítek let od časů Diega Maradony. Atmosféra byla ten den úplně jiná, mimo jiné i proto, že na stadionu bylo daleko víc fanoušků.

Na cestu do Brazílie se ten den vydalo tolik argentinských příznivců, že to prakticky vypadalo jako domácí zápas.

Lionel si vzpomněl na šance, které měl na kopačkách, zejména na tu jednu, kterou zahodil. Vzpomněl si také na tutovku Gonzala Higuaína, která šla vedle.

A i když nechtěl, nejjasněji ze všeho viděl Maria Götzeho, jak z voleje střílí gól do sítě a rozjásává německé hráče i fanoušky. Ačkoli Lionel přebíral cenu pro nejlepšího hráče turnaje, měl v tu chvíli slzy na krajíčku – a nebyly to slzy radosti.

A teď byl zpět na stejném místě. Na stadionu, na kterém se zrodila jeho letitá noční můra. Dokáže z něj teď udělat stadion, který mu bude připomínat jeden z největších úspěchů v kariéře?

„Nebyl jsem si tenkrát jistý, jestli se sem ještě někdy vrátíme,“ řekl Di María.

Byl jedním z mála hráčů, kteří v týmu, jenž v roce 2014 skončil na mistrovství světa druhý, zůstali. Jen on, Lionel a Sergio Agüero.

„Myslel jsem si, že už nikdy nedostaneme druhou šanci,“ dodal vzápětí.

Lionel přikývl. Finále v roce 2014 nebylo jediným velkým zklamáním, které zažili. V letech 2015 a 2016 prohráli finále Copa América, a Lionel měl navíc na kontě ještě jednu porážku z roku 2007. Čtyři finále se svou zemí a čtyři porážky.

Oba toho na klubové úrovni vyhráli spoustu, ale mezinárodní pohár s reprezentací v jejich sbírce trofejí zkrátka chyběl. A teď měli jednu z posledních šancí to změnit.

Stáli však proti týmu, který je o radost připravil už mockrát, navíc na stadionu, který v nich vyvolával špatné vzpomínky. Můžou to vůbec zvládnout?

„Jak se máš, Leo?“

Lionel se otočil a spatřil hvězdného brazilského útočníka a svého bývalého spoluhráče z Barcelony Neymara. Ten se k Lionelovi naklonil a poplácal ho po zádech.

„Přeju ti dneska hodně štěstí,“ řekl a usmál se.

Působil přitom bezstarostně a sebejistě – jako někdo, kdo už se svou zemí mezinárodní trofej vyhrál. Necítil na svých bedrech tlak, jaký svíral Lionela.

„Hodně štěstí i tobě,“ opáčil Leo.

Jeho hlas zněl tiše, zvlášť na téměř prázdném a ozvěnu vyvolávajícím stadionu Maracanã. Pandemie covidu-19 způsobila, že do ochozů byl vpuštěn jen malý počet fanoušků, a atmosféra nebyla ničím ve srovnání s hukotem, který na stejném místě panoval před sedmi lety.

Prvních dvacet minut se hrálo opatrně, vyrovnaně, ani jeden z týmů neměl navrch. Brazílie a Argentina byly dávnými rivaly a ani jedna ze stran nechtěla zápas prohrát. Ani jedna ze stran nechtěla dopřát té druhé důvod k radosti.

Lionel byl zpočátku jen nezúčastněným pozorovatelem. Pak se to ale změnilo. Od kopačky Rodriga De Paula se za obranu Brazílie snesl dlouhý míč, za nímž se prodral Ángel Di María.

Skvělým prvním dotekem si skákající balon pohlídal a poté přeloboval vybíhajícího brankáře Edersona. Míč se zatřepetal v síti.

Góóól! Argentina vedla!

„Skvělé zakončení, Ángeli!“ zakřičel Lionel a objal svého kamaráda. „Věděl jsem, že s tebou jsme v roce 2014 mohli něco dokázat!“

„Učím se od těch nejlepších,“ odpověděl Di María s obrovským úsměvem na tváři.

Když gólová oslava nebrala konce, Lionel se otočil, aby svoje spoluhráče uklidnil.

„Zbývá ještě víc než hodina, kluci,“ řekl. „Dali jsme zatím jeden gól. Potřebujeme ale další, protože je jasné, že Brazilci se budou snažit vyrovnat. Budeme muset tvrdě pracovat. Tenhle zápas ještě neskončil.“

Ostatní hráči přikývli. Lionel byl kapitán a jeho úkolem bylo udržet spoluhráče soustředěné. Všichni věděli, jak moc pro něj dnešní vítězství znamená.

Argentina měla většinu prvního poločasu hru pod kontrolou a Lautaro Martínez byl blízko druhému gólu. O poločase tak šli fotbalisté do šatny relativně v pohodě.

Moc dobře ale věděli, že Brazílie má hráče, kteří mohou zápas během chvilky změnit – hráče, kteří mohou vstřelit gól naprosto kdykoli. A ne jen jeden.

Ve druhém poločase začal vracet Brazílii do hry Neymar a Lionel se ocitl téměř v roli němého přihlížejícího. Richarlison a Gabriel Barbosa donutili argentinského brankáře Emiliana Martíneze k několika klíčovým zákrokům.

A pak, pár minut před koncem, přišla Lionelova chvíle. Dostal přihrávku a chybělo mu jen pár metrů k brance. Dotkl se míče a začal plánovat, jak obejde gólmana. Zradily ho ale vlastní nohy. Míč jen lehce lízl a Ederson si s ním poradil.

Lionel se natáhl a zoufale se snažil strčit nohu do místa, kam brankář míč vyrazil, ale marně. Věděl, že z tohohle mráčku už nezaprší.

Byla to jeho poslední šance ke skórování? Zklamal svoji zemi?

Zdálo se, že zbývající minuty trvají celou věčnost. Argentinští hráči zoufale čekali, až rozhodčí zapíská a finále ukončí.

A pak to konečně přišlo. Okamžik, o kterém Lionel snil celých 16 let, už od chvíle, kdy za Argentinu debutoval. Vyhrál se svou zemí trofej! Konečně v modro-bílém dresu Argentiny získal pohár z velkého turnaje.

Byla to jediná věc, která mu v jeho úžasném životopise chyběla, jediná věc, která bránila tomu, aby ho lidé nazývali nejlepším hráčem světa. A teď to dokázal.

Pro většinu hráčů by to byl vrchol kariéry, poslední důkaz vlastní velikosti. Ale Lionel pořád hleděl vpřed. Příští rok se mělo konat mistrovství světa a čekala ho sezona v novém klubu PSG.

Ještě zdaleka neskončil. Byla to jeho první mezinárodní trofej, ale rozhodně ne ta poslední v kariéře.

Leo byl odhodlaný dokázat víc.

2

Dorovnání počtu

Březen 1993
Rosario, Argentina

„Budeš se dnes dívat na své bratry?“ zeptala se Lionela babička, když ho vezla na zápas.

Lionel přikývl. Často hrál po boku svých starších bratrů Rodriga a Matiase v ulicích města nebo v místním parku. Leo byl mnohem menší než jeho sourozenci, ale hraní s nimi jeho dovednostem jen prospívalo. Neustále totiž musel vymýšlet nějaké triky, aby před nimi udržel míč.

„Jak to, že sám nehraješ?“ zeptala se babička.

„Ještě nejsem dost velký, abych mohl hrát za Rosario.“

„Není to jen o velikosti,“ namítla babička. „Viděla jsem tě s kluky hrát. Ostatním to neříkej, ale myslím, že jsi nejlepší.“

„Vážně?“ zeptal se Lionel s úsměvem. Vždycky rád slyšel, jak je ve fotbale dobrý, ale zároveň byl přesvědčený, že jeho bratři jsou lepší než on sám.

„Rozhodně. Je to jen tím, že si myslíš, že jsi moc malý? Nebo je v tom ještě něco jiného?“

Lionel už skoro začal odpovídat, ale pak si to rozmyslel. Nechtěl babičce přiznat, jak se doopravdy cítí.

„Mně to můžeš říct, Leo,“ usmála se na něj povzbudivě, když vycítila jeho úzkost.

„Mám strach,“ řekl tiše po krátké odmlce. „Bojím se, že se zraním nebo že si v týmu nenajdu kamarády. Co když něco pokazím a lidi se naštvou?“

„Chybovat je normální, Leo. Na světě není nikdo, kdo by v životě nic nepokazil. Všichni fotbalisti dělají chyby. Ale jde o to, jak se z nich dokážeš poučit. Jak se s nimi vypořádáš.“

Lionel jen zíral z okna.

„Leo, opravdu věřím, že můžeš být nejlepším hráčem na světě, ale věřit si musíš hlavně ty,“ pokračovala babička. „Možná ne dnes, ale brzy budeš muset opustit ulici a začít hrát na skutečném fotbalovém hřišti. A pamatuj, že ať se stane cokoli, tvá rodina bude stát ve všem při tobě.“

Lionel přikývl. Ohledně fotbalu byl stále nervózní. Neděsilo ho to, že se jednou octne na hřišti. Když měl míč u nohy, cítil se dobře – uvolněně a v pohodě. Všechno mu připadalo přirozené.

„Cože?“