Buď užitečný

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Arnold Schwarzenegger

Buď užitečný – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Fitness Publications, Inc. © 2023

Translation © Viktorie Spurná

Cover photo © John Russo, 2023

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2024

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2024

ISBN tištěné verze 978-80-7683-465-1

ISBN e-knihy 978-80-7683-459-0 (1. zveřejnění, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7683-460-6 (1. zveřejnění, 2024) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7683-466-8 (1. zveřejnění, 2024) (ePDF)

ÚVOD

V roce 2011 jsem opustil úřad guvernéra. O několik měsíců později se svět kolem mě začal rozpadat.

Nechci tvrdit, že do té doby šlo všechno hladce. Po mém vítězství ve volbách se ziskem 57 procent v roce 2006, kdy jsem představil environmentální strategie, které inspirovaly celý svět, a udělal největší investici do infrastruktury v historii Kalifornie – tu, která bude sloužit kalifornským řidičům, studentům a farmářům, i když já už tady nebudu – se mých posledních dva a půl roku v politice v době závažné finanční krize podobalo hromadě cihel v zaseknuté pračce. Ze všech stran se na mě sypala kritika.

V roce 2008, kdy došlo ke krachu, lidé začali ztrácet domovy a země se ocitla v největší recesi od dob velké hospodářské krize – kvůli nenasytným bankéřům, kteří dostali světový finanční systém na kolena. Předtím měla Kalifornie rekordní příjem, který mi dovolil založit finanční rezervy na horší časy. Protože rozpočet Kalifornie byl příliš svázán s Wall Street, znamenal začátek krize dvacetimiliardový propad, který vedl téměř k insolvenci. Strávil jsem mnoho dlouhých nocí s lídry obou stran a snažil se nás uchránit od pádu do propasti.

Ale lidi to nezajímalo. Věděli, že jim omezíme služby a zvýšíme daně. Můžete donekonečna vysvětlovat, že guvernéři nemají kontrolu nad globální finanční krizí. Ale stejně tak, jako jste oceňováni, když ekonomika roste, ačkoli to můžete jen těžko ovlivnit, jste obviňováni za její propady. Ne, není to příjemné.

Ano, zaznamenali jsme i pár výher. Zničili jsme systém, který dával politickým stranám virtuální právo veta nad zájmy lidí a dělal z politiků loosery. Porazili jsme ropné společnosti, které se snažily omezit náš environmentální vývoj, a zavedli progresivnější změny – zajistili jsme státu solární energii a další obnovitelné zdroje a provedli historické investice, které povedou svět k čisté technologii.

V letech, která následovala po roce 2000, jsem se naučil, že můžete schválit i ty nejprospěšnější zákony, které kdy byly vládě předloženy, a stejně se cítit ztracený, když se volič zeptá, proč mu nemůžete zajistit domov, nebo když se rodiče zeptají, proč jejich dětem snižujete školní rozpočet. Nebo když se na vás obrátí zaměstnanci s tím, proč dostali výpověď.

Tohle samozřejmě nebyly moje jediné zkušenosti s veřejným neúspěchem. Prošel jsem si dramatickými zlomy v kariéře bodybuildingu, hrál jsem ve filmech, které propadly. Nebylo to poprvé, kdy jsem sledoval, jak moje hodnocení klesá. Jako Dow Jonesův Index.

A pořád to ještě nebylo to naprosté dno.

Nebyla to recese, co zničilo můj svět.

Udělal jsem si to sám.

Zničil jsem svoji rodinu. Neexistuje větší neúspěch, než byl tenhle.

Nebudu tady ten příběh připomínat. Vyprávěl jsem ho mnohokrát na jiných místech a vyprávělo ho i hodně jiných lidí. Všichni ho znáte. Pokud ne, slyšeli jste o Googlu a víte, kde ho najít. Ublížil jsem své rodině až příliš, a než jsem vztahy obnovil, čekala mě dlouhá cesta. Nebudu se k tomu tedy vracet a přispívat k drbům.

Do konce roku jsem si prošel ledasčím. Byl jsem na dně. Už jsem tam dřív byl. Ale teď jsem ležel obličejem v bahně, v temné díře, a musel jsem se rozhodnout, jestli stojím za to, abych se umyl a začal šplhat zpátky nahoru, nebo je lepší se vzdát.

Filmové projekty, na kterých jsem pracoval po odchodu z politiky, vybouchly. Animovaný seriál na motivy mého života, na který jsem se tak těšil? Sbohem. Média mě odepsala – můj příběh by skončil po třech dějstvích: Kulturista, Herec, Guvernér. Všichni milují příběh, který končí tragédií, především, když se jedná o záporáka, který skoná.

Pokud jste o mně někdy cokoliv četli, nejspíš víte, že jsem se nevzdal. Ve skutečnosti jsem využil výzvy vystoupat zpátky na vrchol. Úsilí přináší úspěch, a pokud ho dosáhnete, chutná sladce.

Mé čtvrté dějství bylo syntézou tří předchozích zkombinovaných tak, abych se stal užitečným, společně s něčím pro mě velmi nečekaným. Pokračoval jsem s kulturistikou a fitness kampaní, jejíž součástí byly každodenní fitness e-maily pro statisíce lidí, a jezdil se svým Arnold Sports Festivalem různě ve světě. Moje politická činnost se zaměřovala na mimoškolní program dětí, který funguje pro sto tisíc dětí ve čtyřiceti městech v zemi. Mými dalšími aktivitami byla práce pro USC Schwarzenegger Institut, kde bojujeme za politické reformy všude ve Spojených státech, a pro Schwarzenegger Climate Initiative, kde prodáváme naše strategie různě po světě. A moje kariéra v šoubyznysu? Ta na to všechno doplácí. Poté, co jsem opustil hollywoodskou divočinu, kde jste odsouzeni k tomu, dělat film za filmem, jsem se vrátil k televizním seriálům, což je nové kreativní médium, jež jsem si velmi užíval a snažil jsem se v něm zdokonalit.

Věděl jsem, že ve všech těchto kariérních rovinách budu pokračovat. Jak vždycky říkám, já se vrátím. Ale nikdy jsem nečekal, že kvůli tomu zažiju tolik neúspěchu, vykoupení a změn. Že se stanu motivátorem.

Najednou mi lidi platili tolik jako bývalým prezidentům, abych přišel a přednesl motivační řeč k jejich klientům a zaměstnancům. Natáčeli videa a dávali je na YouTube a sociální sítě, kde proslovy získaly popularitu. Poté moje vlastní sociální sítě zaznamenaly nárůst, protože kdykoliv jsem sdílel svá moudra o naléhavých tématech nebo promluvil uklidňujícím hlasem v chaosu, moje videa se rozšířila.

Zdálo se, že lidi skutečně využívají mých rad, učí se ode mě, stejně jako jsem se já učil v začátcích své kariéry čtením o svých idolech nebo prostřednictvím setkání s nimi. O mnoha z nich se dočtete v této knize. Takže jsem se do toho pustil. Začal jsem šířit do světa víc a víc pozitivity. A čím víc jsem sdílel, tím víc lidí za mnou v posilovně přicházelo, aby mi řekli, že jsem jim pomohl dostat se z těžkých chvil. Lidi, kteří překonali rakovinu, lidi, kteří přišli o práci, lidi, kteří rozjeli kariéru novým směrem. Slýchal jsem to od mužů i žen, chlapců i dívek, středoškoláků i seniorů, bohatých i chudých lidí různé barvy pleti, víry nebo jakékoli pozice na duze lidství.

Bylo to fantastické. A taky překvapující. Nebyl jsem si jistý, proč se to děje. Takže jsem udělal to, co dělám vždy, když chci něčemu porozumět. Zastavil jsem se a analyzoval situaci. Když jsem to udělal, došel jsem k závěru, že ve světě je příliš mnoho negativity, pesimismu a sebekritiky. Taky jsem si všiml, že se hodně lidí cítí hrozně, ačkoliv experti nám věčně tvrdí, že jsme se v historii lidské civilizace nikdy neměli líp. Nikdy nebylo méně válek, méně nemocí, méně chudoby, méně utlačování než právě teď. To ukazují data. Ano, objektivně to je pravda.

Ale existují také jiná data. Mnohem subjektivnější a složitější na měření, která ale všichni vidíme a slyšíme, kdykoliv posloucháme rádio, sledujeme zprávy nebo dění na sociálních sítích. Lidé hovoří o pocitech nedůležitosti, neviditelnosti a beznaděje. Mladé dívky a ženy mluví o nedostatku krásy a sebevědomí. Mladí muži o pocitech bezcennosti a bezmoci. Počty sebevražd a závislých stoupají.

Na začátku pandemie COVID-19 jsme zažívali epidemii těchto emocí virtuálně v každé části společnosti. V roce 2020 vzrostly ve světě deprese a úzkosti o 25 procent. Ve studii Boston University School of Public Health publikované v září 2020 vědci uvádějí, že deprese dospělých Američanů od roku 2018 do jara 2020 – tedy jen po několika měsících lockdownu – vzrostla trojnásobně. Předtím 75 procent dospělých Američanů nehlásilo žádné projevy deprese. V dubnu 2020 se toto číslo snížilo na 50 procent. To je obrovská změna!

Ale tenhle problém nesouvisí primárně s covidem-19, protože existují skupiny – instituce a průmyslová odvětví –, které, máme-li být upřímní, zneužívají lidského neštěstí a prodávají lidem hlouposti, aby v nich vyvolaly hněv, krmí je lží a přilívají oleje do ohně jejich rozhořčení. Všechno pro výnos a politický zisk. Tyhle síly existují, aby zajistily, že lidé zůstanou nešťastní a bezmocní. Jsou tady proto, aby maskovaly fakt, jak jednoduché by pro lidi mělo být dostat se k nástrojům užitečnosti a soběstačnosti, což jsou ty nejdůležitější zbraně v boji proti neštěstí a apatii.

To je podle mě důvod, proč se miliony lidí všude po světě upnuly k podcastům, substackům a newsletterům, jako jsou ty moje – aby nalezly smysluplné odpovědi. Věci v kultuře se tak zhoršily, že lidi pátrají po někom, komu mohou věřit, hledají někoho, kdo odmítá tyhle hloupé hry, někoho, kdo se snaží zůstat pozitivní, když ostatní propadají pesimismu.

Tohle jsou lidi, které jsem potkával a potkávám každý den v posilovně. A já s nimi soucítil, protože projevovali emoce, které jsem prožíval po skončení svého volebního období v roce 2011, kdy se vše rozpadlo. Taky jsem si uvědomil, že když jsem jim nabídl rady nebo je povzbudil, když jsem se je pokusil inspirovat a motivovat, byl jsem toho schopen díky jednoduchému návodu.

Byl to ten návod, který jsem vytvořil za šedesát let života a podle kterého jsem úspěšně přežil předešlá tři životní dějství. Byl to ten samý návod, ke kterému jsem před víc než deseti lety došel, když jsem se dostal na dno a rozhodl se z toho dna vyhrabat. Nejde o nic revolučního. Je to spíš nadčasová záležitost, protože tyhle rady fungovaly vždy. A vždy fungovat budou. Představuji si je jako body programu nebo návodu ke šťastnému, úspěšnému a užitečnému životu – ať už ho vidíte jakkoliv.

Jsou to rady, které vám pomůžou zjistit, kam směřujete, jak se tam dostanete a jak nejlépe vynaložit úsilí na pomoc lidem, na kterých vám záleží, aby se dostali na cestu, na níž by měli být. Na cestu, která jim za to bude stát. Jsou to rady, které zesílí vůli k tomu, změnit směr, když narazíte na problém, a rozvinou schopnost mít otevřenou mysl a najít jinou cestu. A nejdůležitější z nich je, že až se dostanete tam, kam jste chtěli, oceníte veškerou pomoc, jíž se vám dostalo na cestě k cíli, a budete ji moci odpovídajícím způsobem oplatit.

Tato kniha se jmenuje Buď užitečný, protože to je ta nejlepší rada, jakou mi můj otec dal, uvízla mi v mozku a nikdy mě neopustila. Je to rada, která vám, doufám, po přečtení následujících stran pomůže tak jako mně. Být užitečný je také motivující síla, jež stojí za všemi mými rozhodnutími, síla, která spojuje všechno, čím jsem kdy prošel. Být šampiónem v kulturistice, milionářem, sluhou společnosti – tohle všechno byly moje cíle, ale nebyly to ty, které mě motivovaly.

Můj otec nějaký čas nesouhlasil s mojí interpretací toho, co znamená být užitečný, a možná že nebudete souhlasit ani vy. Ale o to nejde. Nechci vám říkat, co máte vybudovat. Chci vám ukázat, jak to vybudovat a proč na tom záleží. Můj otec zemřel, když mu bylo tolik, co teď mně. Můj svět se rozpadl. Nikdy jsem nedostal příležitost zeptat se ho, co mám dělat, ale myslím si, že by mi řekl: „Buď užitečný, Arnolde.“

Tuto knihu jsem napsal, abych uctil tato slova a šířil jeho radu. Napsal jsem ji jako ocenění těch let, kdy jsem se hrabal ze dna a začal žít své čtvrté dějství. Napsal jsem tuto knihu, protože věřím, že každý může mít prospěch z mého návodu, který jsem použil ve všech fázích svého života. Jedná se o důvěryhodný návod na život, jaký jsem vždycky chtěl žít.

Ale hlavně jsem ji napsal proto, že každý musí být užitečný.

BUĎ UŽITEČNÝ

1. kapitola

Mějte jasnou vizi

Tolik z našich nejlepších lidí je ztraceno.

Tolik dobrých lidí si neví rady, co dělat se životem. Nejsou zdraví. Nejsou šťastní. Sedmdesát procent z nich nenávidí svou práci. Jejich vztahy je nenaplňují. Neusmívají se. Nesmějí se. Nemají energii. Připadají si k ničemu. Připadají si bezmocně, jako by je život vedl po cestě, která nikam nevede.

Když víte, ksde hledat, vidíte tyhle lidi všude. Možná i tehdy, když se díváte do zrcadla. To je v pořádku. Není s vámi nic špatně. A s nimi taky ne. Tohle se prostě stane, když nemáte jasnou životní vizi a spokojili jste se s tím, co jste si mysleli, že stačí, nebo co si zasloužíte.

Můžeme to napravit. Protože všechno dobré, všechny velké změny začínají jasnou vizí.

Vize je ze všeho nejdůležitější. Vize představuje poslání a smysl. Mít jasnou vizi tkví v tom, představit si, jak chceme, aby náš život vypadal, a mít plán, jak se k tomu dostat. Lidé, kteří si připadají nejvíc ztraceni, nemají ani jedno. Nemají představu ani plán. Dívají se na sebe do zrcadla a ptají se sami sebe: „Jak jsem se sem do háje dostal?“ A vůbec to netuší. Učinili nespočet rozhodnutí a započali tolik aktivit, kvůli kterým se sem dostali, a stejně netuší, jak se to stalo. Budou se s vámi dokonce hádat: „Tohle je na nic, jak můžeš tvrdit, že jsem si to vybral?“ Jenže nikdo je nenutil navléct si prsten, nikdo jim nedal do ruky druhý cheeseburger. Nikdo je nenutil do neperspektivní práce. Nikdo je nenutil chodit za školu, nepravidelně sportovat nebo nechodit do kostela. Nikdo je nenutil zůstat vzhůru do noci a hrát videohry místo toho, aby se pořádně vyspali. Nikdo je nenutil vypít poslední pivo nebo utratit poslední dolar.

A stejně naprosto věří tomu, co tvrdí. A já věřím, že tomu věří. Přijde jim, že se jim jejich život jen tak stal. Skutečně věří, že neměli v životě na výběr.

A víte co? Mají částečně pravdu.

Nikdo z nás si nevybral, odkud pochází. Já jsem vyrostl v malé vesnici v Rakousku na začátku studené války. Moje matka byla velmi milující. Můj otec byl přísný a občas hrubý, ale měl jsem ho moc rád. Bylo to komplikované. Váš příběh je určitě taky komplikovaný. Tipuji, že vyrůstání pro vás bylo těžší, než si vaše okolí myslí. Tyhle příběhy nemůžeme změnit, ale můžeme si zvolit, kam půjdeme dál.

Jsou různé důvody a vysvětlení pro všechny věci, které se nám do této chvíle staly, pro ty dobré i ty špatné. Ve většině případů ale neplatí, že jsme neměli na výběr. Vždycky jsme měli možnost volby. Čím ale občas nedisponujeme, je způsob, jak naše volby hodnotit.

Správnému rozhodnutí pomáhá jasná vize. Způsob, jak vyhodnotit, zda je naše rozhodnutí dobré či špatné, závisí na tom, jestli nás přibližuje k našemu vysněnému životu, nebo nás od něj naopak oddaluje. Když se rozhodujete, jak se mění obrázek vaší ideální budoucnosti? Rozostřuje se, nebo se zaostřuje?

Ti nejšťastnější a nejúspěšnější lidé na světě dělají vše, co můžou, aby se vyhnuli špatným rozhodnutím, která je vzdálí od jejich cílů. Místo toho se soustředí na rozhodnutí, která rozjasňují jejich vizi a přibližují je k ní. Nezáleží, zda je to malá či velká věc, vždy musíte učinit rozhodnutí.

Jediný rozdíl mezi nimi a námi, mezi mnou a vámi, mezi jakýmikoli dvěma lidmi je jasnost obrazu naší budoucnosti, síla našeho plánu, se kterým se tam dostaneme, a míra akceptování toho, že volba, kdy z naší vize učiníme realitu, je naše a pouze naše.

Ale jak na to? Jak od začátku vytvoříme jasnou vizi? Myslím, že existují dva způsoby. Můžeme začít malými krůčky a vytvořit velký a jasný obraz, který se nám objeví. Nebo můžeme začít velkými kroky a podobně jako objektivem kamery zaostřit, dokud náš obrázek není jasný. Tak to bylo i v mém případě.

Začněte zeširoka a pak zaostřete

Nejranější životní vize, kterou jsem měl, byla hodně široká. Byla to Amerika. Nic specifičtějšího. Bylo mi deset let. Zrovna jsem začal chodit do školy ve Štýrském Hradci, velkém městě na východě, poblíž místa, kde jsem vyrostl. Přišlo mi, že všechno, co se týká Ameriky, je nejlepší. Viděl jsem to v hodinách ve škole, na obálkách časopisů, v reklamách, které běžely před seriály a filmy v kině.

Obklopovaly mě obrázky Golden Gate Bridge a cadillaců s dlouhými ocasními ploutvemi plujících po masivních šestiproudých dálnicích. Viděl jsem filmy natočené v Hollywoodu a rokenrolové hvězdy v talk shows natočených v New Yorku. Viděl jsem Chryster Building a Empire State Building. Nejvyšší budova v Rakousku vypadala v porovnání s nimi jako kůlnička. Viděl jsem ulice s palmami a krásnými dívkami na Muscle Beach.

Byla to Amerika v prostorovém zvuku. Všechno bylo velké a zářivé. Pro malého chlapce, jakým jsem byl, byly tyhle obrázky jako Viagra na sny. Měli je prezentovat s varováním, protože vize života v Americe, kterou zažehly, nepominula ani po čtyřech hodinách.

Věděl jsem, že tam patřím.

Co tam budu dělat? Neměl jsem ani tušení. Jak jsem řekl, byla to široká vize. Ty obrázky byly rozostřené. Byl jsem mladý. Co jsem mohl vědět? Naučil jsem se ale, že ty nejsilnější vize začínají právě takhle. Z našich posedlostí v mládí, předtím, než jsou naše názory ovlivněny odsuzováním ostatních. Když teď mluvíme o tom, co dělat, když jste nespokojení se svým životem: slavný surfař na velkých vlnách Garrett McNamara řekl, že byste si: „měli vzpomenout na to, co jste milovali, když vám byly tři roky, vymyslet, jak z toho vytvořit váš život, naplánovat to a pak to udělat“. Popisoval proces uskutečňování vize a já si myslím, že má naprostou pravdu. Není to samozřejmě tak jednoduché a může to začít tím, že se podíváte do minulosti a začnete hodně zeširoka přemýšlet o věcech, které jste milovali. Právě vaše posedlosti jsou nápovědami k vaší první vizi, kterou jste měli, kdybyste jim tehdy věnovali pozornost.

Podívejte se na někoho jako Tiger Woods, jak ukazuje svoje patovací schopnosti na The Mike Douglas Show, když mu byly pouze dva roky. Nebo sestry Williamsovy. Hodně lidí neví, že jejich otec Richard nechal hrát tenis všech pět svých dětí a že všechny projevily talent. Jen Venus a Serena ale prokázaly vášeň pro tento sport. Posedlost. A tak se tenis stal základem toho, jak vyrůstaly a jak se samy viděly.

To samé platí pro Stevena Spielberga. Když byl malý chlapec, nebyl to zrovna velký filmový nadšenec. Miloval televizi. Jednou dostal jeho otec ke Dni otců malou osmimilimetrovou domácí filmovou kameru, aby mohl natáčet rodinné výlety, a Steven si s ní začal hrát. Ve zhruba stejném věku jako Steven objevil film, jsem se poprvé začal víc dozvídat o Americe. Steven natočil svůj první film, když mu bylo dvanáct let. Další film natočil o rok později, aby dostal odznak za fotografii ve skautu. Stevenovi, jehož rodina se zrovna přestěhovala přes celou zemi z New Jersey do Arizony, dal film směr.

Nešlo o to, přestěhovat se do Hollywoodu. Nešlo o to, získat Oscara za nejlepší film nebo režii. Nešlo dokonce ani o bohatství, slávu nebo spolupráci s úžasnými filmovými hvězdami. Tyto specifické ambice přišly později. Na začátku to byla jen vize tvořit filmy. Začalo to velice zeširoka, stejně jako pro Tigera (golf), Venus a Serenu (tenis) a pro mě (Amerika).

To je naprosto normální. Pro většinu z nás nezbytné. S detaily by se vize moc zkomplikovala a vy byste na to šli moc rychle. Přeskočili byste důležité kroky vašeho plánu. Široká vize je jednodušší a dostupnější místo, odkud začít. Přibližovat se budete postupně.

To neznamená, že se vaše vize zmenší, jakmile se stane specifičtější. Jen se zaostří obraz. Je to jako pracovat s mapou světa, když se pokoušíte naplánovat si výlet. Svět je rozdělený na kontinenty. Kontinenty jsou rozdělené na země, země na kraje nebo provincie a v těch jsou města a vesnice. A tak to pokračuje. V těch městech jsou čtvrti, v nich jsou bloky a v těch jsou ulice. Pokud jste turista a chcete vidět svět, můžete jet ze země do země nebo z města do města, na tom nezáleží. Nemusíte dávat moc pozor. Ale jestli skutečně chcete poznat nějaké místo a mít ten nejlepší zážitek, tak to dané místo musíte nazývat domovem, potom jít do každé ulice, mluvit s místními lidmi, prozkoumat každý kout, naučit se zdejší obyčeje a zkusit nové věci. Pak ten itinerář, který vytváříte – nebo plán, který stavíte, abyste dosáhli své vize – skutečně nabude tvaru.

Můj plán nabyl tvaru, když jsem začal pomýšlet na kulturistiku. Tehdy se můj život začal zaostřovat. Jako teenager jsem viděl velkého Rega Parka, tehdejšího Mr. Universe, na titulních stranách kulturistických časopisů. Toho léta jsem ho zrovna viděl hrát Herkula ve filmu Herkules dobývá Atlantidu. Ten článek popisoval, jak Reg jako chudý chlapec z městské dělnické třídy v Anglii objevil bodybuilding a jak začal s přeměnou, která ho vedla po vítězství v kulturistické soutěži k herectví. Hned jsem věděl, že tohle je moje cesta do Ameriky.

Pro vás ta cesta bude jiná, stejně jako finální destinace. Možná bude souviset s volbou kariéry nebo změnou prostředí. Možná půjde spíš o koníček, který chcete přeměnit v životní styl nebo životní poslání. Žádná odpověď vlastně není špatná, pokud vám pomůže zaostřit vaši vizi a odhalit další kroky k tomu, jak jí dosáhnout.

Stejně je ale tato fáze pro mnoho lidí velmi složitá, ačkoliv mají i ty nejširší vize. Když jdu do posilovny, občas například potkám někoho, kdo jen tak přeskakuje od stroje ke stroji jako pingpongový míček, a zjevně neví, jak si naplánovat cvičení. Za takovou osobou pak přijdu a popovídám si s ní. Udělal jsem to už několikrát a výsledek je vždy stejný.

„Jaký je tvůj cíl, kterého chceš v posilovně dosáhnout?“ zeptám se.

„Dostat se do formy,“ zní nejčastější odpověď.

„Ano, skvělé, fantastické, ale do jaké formy?“ zeptám se. Je to důležitá otázka, protože ne všech forem lze dosáhnout stejným způsobem. Být ve formě kulturisty nepomůže horolezci. Spíš mu to zkomplikuje život, protože s sebou táhne víc váhy. Jako wrestlerovi vám bude k ničemu forma běžce na dlouhou trať, protože potřebujete jak sílu, tak rychlost.

Zastaví se a začnou koktat, snaží se najít odpověď, jakou chci slyšet. Ale já zůstanu potichu, nenechám je se z toho vykroutit. Nakonec mi většina odpoví upřímně.

„Doktor mi řekl, že musím shodit 20 liber, aby se mi snížil tlak.“

„Chci vypadat dobře na pláži.“

„Mám malé děti a chci být schopný je honit a hrát si s nimi.“

Tohle všechno jsou skvělé odpovědi. Můžu s nimi pracovat. Taková specifikace dá jejich vizi směr, který nám pomůže zaměřit se na cvičení, jež nám umožní co nejlépe dosáhnout našeho cíle.

Kulturistika je o zaostřování. A to nejen na specifické cíle, kterých chceme v této oblasti dosáhnout, ale taky na kroky, které musíme v posilovně udělat. Když jsem na podzim roku 1968 dorazil v jednadvaceti letech do Venice Beach, abych trénoval v Gold’s Gym pod vedením velkého Joea Weidera, už jsem získal několik titulů, včetně Mr. Universe. Ten jsem vyhrál v roce kariérního debutu. Tyto tituly představovaly kroky k cestě, jíž si Joe všiml a která mě přivedla do Ameriky. Ale nejednalo se o nic finálního. Joe mi nezaplatil cestu do Ameriky, protože jsem se stal šampiónem. Investoval do mě, protože si myslel, že můžu být víc než to. Podle kulturistických kritérií jsem byl pořád velmi mladý. Taky jsem strašně toužil tvrdě pracovat a měl jsem šílenou touhu být skvělý. Joe ve mně tyhle věci rozpoznal a myslel si, že mám skutečnou šanci stát se nejlepším bodybuilderem na světě, možná všech dob. Byl připravený mi pomoct zaostřit ještě víc, abych viděl, co musím udělat pro to, abych se stal nejlepším ze všech.

Byl jsem v Americe, dosáhl jsem na titul Mr. Universe, ale práce teprve začala.

Vytvořte si prostor a čas

Ne každý si samozřejmě vytvoří představu toho, jaký život chce mít, když je mu patnáct let, jako jsem to udělal já. Měl jsem štěstí. Vyrostl jsem na malé vesnici se zaprášenými silnicemi, v domě, který byl bez vody a elektřiny. Neměl jsem nic kromě času a prostoru na to, abych se věnoval dennímu snění a rozvíjel představivost. Byl jsem jako nepopsaný list. Mohlo mě ovlivnit cokoli a všechno. A to se taky stalo.

Obrázky Ameriky. Hry na gladiátory v parku s kamarády. To, jak jsem ve škole četl článek o silových trojbojařích lámajících rekordy. Zjištění, že jeden z mých kamarádů zná Kurta Marnula, Mr. Austria, který trénoval ve Štýrském Hradci. Jak jsem se díval na film Herkules dobývá Atlantidu a zjistil, že Herkules je hraný Mr. Universe a že herec Steve Reeves, který hrál Herkula před ním, byl taky Mr. Universe. Jak jsem se seznámil s časopisy Joea Weidera o posilování s Regem na titulní straně a zjistil, že pochází z malého města a dělnické třídy jako já.

Všechny tyhle skutečnosti představují momenty inspirace, které se do mě otiskly. Zkombinovaly se nejen do mé první vize, ale také ji ujasnily a zaostřily, což mi umožnilo ji během dalších dvaceti let postupně specifikovat.

Pro hodně lidí je nalezení takové vize dlouhý proces, který trvá roky, dokonce několik desetiletí. Někteří jí nikdy nedosáhnou. Žijí bez vize. Ani vzpomínky na jejich dětské posedlosti se nestanou základem jejich dospělého směřování. Tyto vzpomínky a možnosti, které s sebou nosí, se vytratily vlivem rozptylování veškerého našeho vjemového aparátu. Byly vymazány všemi věcmi, kvůli kterým se lidé cítí bezbranně, tak, jako by se jim život prostě stal.

Je tragické, ale taky naprosto nepřijatelné jen tak sedět a nic s tím nedělat. Hrát si na oběť. Jen vy sami můžete vytvořit život, jaký chcete – nikdo to za vás neudělá. Pokud z jakéhokoliv důvodu nevíte, jak má váš život vypadat, nevadí. Teď jsme tady. Záleží na volbách, které teď učiníte. A existují dvě věci, které byste měli udělat.

Vím, že to nezní jednoduše. Život se věkem přeplní a zkomplikuje. Může být složité najít si prostor a čas a necítit se při tom, jako byste se vyhýbali zodpovědnosti. Ano, zezačátku to je těžké. Ale víte, co je těžší? Žít život, který nenávidíte. To je těžké. Tenhle proces je v porovnání s tím procházka růžovou zahradou.

Musíte to vidět

Musíte to VIDĚT.