Andrea Bartz

POKOJ

PRO HOSTY

Copyright © 2023 by Andrea Bartz Inc.

This edition is published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Translation © Tomáš Kurka

Original English title: THE SPARE ROOM

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-608-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-609-7 (mobi)

Pro každého, kdo vše přehodnotil

Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autorka vymyslela. Jakákoliv podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Poznámka autorky:

Kočce se nic nestane

Prolog

Klid ztichlých ulic Tanglewood Estates ruší jen sem tam nějaká veverka, která přeběhne po rozkymácených větvích. Protáhlé stíny se táhnou jako karamelky pod paprsky odpoledního slunce. Už několik měsíců se poklidným předměstím rozléhá pouze trylkování lhostejných ptáků a kroky chodců, kteří se plahočí za svými psy a lační po čemkoliv novém. Do domácnosti sousedů však nahlédnout nemohou.

Diskrétní chování je v Tanglewood Estates skoro stejně důležité jako zbožnost a každou vilu obklopují vysoké zdi, které chrání soukromí před zvědavýma očima a skrývají celé další světy. V jednom domě si dospívající dívka pořizuje své dvacáté čtvrté selfie v řadě, zatímco nahoře její matka otevírá dózu gumových medvídků s kanabidiolem. Ve vedlejším domě si otec dvou dětí otírá čelo, pak zapne kameru a zahájí online schůzku, toho dne už čtvrtou. Na předměstí se snáší soumrak a my se přesuneme o kus dál, k hale novogotického sídla, kde dvě děti tvrdě pracují na choreografii tance, který se šíří po tiktokové síti. Poletují sem a tam, znovu a znovu, za zvuku stále stejné melodie.

A pak je tu Tanglewood Drive číslo 327, majestátní rezidence s vysokými okny a výhledem na trávník a protější hřbitov. Uvnitř je klid jako v opuštěném domečku pro panenky za hluboké noci, na postelích leží srovnané přikrývky, koupelny jsou potemnělé, jen v kuchyni se svítí.

U dřezu stojí postava se shrbenými rameny. Podívejte se pozorně, chvěje se jako list břečťanu, jímž je porostlá vstupní brána. Jednou za čas se postava otřese obzvlášť silně, ale nejzřetelnější je pohyb rukou, které se neustále svíjejí a kroutí jako červ na háčku. Z dlaní se snaží vydrhnout zasychající krev.

Kapitola 1

Nastoupila jsem do vlaku železniční společnosti Amtrak – zvolila jsem tichý oddíl – a ihned jsem musela potlačit nechuť k cizím lidem kolem sebe. Chtělo se mi vzlykat, křičet a plakat vyčerpáním a strachem. Je zvláštní, jak rychle jsem si zvykla na domácí samotu. Vlak sice nebyl nijak zvlášť zaplněný, ale i tak jsem si jízdu moc neužívala. Jako bych cestovala nepřátelskou, cizí zemí. Virgo na sedadle vedle mě zoufale mňoukala. Otevřela jsem přepravku a poškrábala ji za ušima. Mike nechtěl, abych si ji vzala, dokonce se mi ji snažil vytrhnout, když jsem mířila ke dveřím.

Kdybys takhle raději bojoval o mě, pomyslela jsem si. Sevřelo se mi při té vzpomínce hrdlo a skoro jsem se rozvzlykala. Před nástupem do vlaku jsem si koupila sendvič, ale na jídlo jsem neměla ani pomyšlení. Poslední tři dny jsem prakticky jen plakala a nevypadalo to, že bych ještě někdy v životě mohla dostat hlad.

K ponuré náladě přispěla i atmosféra nádraží na 30. ulici. Cestující v rouškách po sobě nedůvěřivě pokukovali a snažili se od ostatních držet co nejdále. Jako kdyby to byla už celá věčnost, co jsme se venku pohybovali zcela svobodně a bezstarostně dýchali městský vzduch se stejnou samozřejmostí, s jakou si kojenci dopřávají mateřské mléko. Ulevilo se mi, když jsem nastoupila do vlaku, ale pak si za mne sedl cizí muž, cpal se salátem a funěl mi za krk.

Nerozhodla jsem se ukvapeně? Je to už šestnáct hodin, co jsem vysolila 59 dolarů za jednosměrnou jízdenku z Filadelfie do Washingtonu, D.C. Možná to není moc, ale na můj vybrakovaný účet je to rozhodně příliš. A to jsem ještě zbytečně vyhodila 12 dolarů za sendvič. Štěstí, že celé naše stěhování zaplatil Mike z nového platu a nástupního bonusu, který dostal hned po podpisu pracovní smlouvy. Jinak bych nezaměstnanost snášela mnohem hůře.

Jistě, úvahami o penězích jsem jen odvracela pozornost od skutečných problémů, které se na mě valily.

Dívala jsem se z okna, v dálce se rýsovaly úpravné domy a kostelní věže. Sabrina musela v době mého příjezdu na schůzku, takže mě měl na Union Station vyzvednout její manžel Nathan. Kdykoliv si to připomenu, pocítím bodnutí obav. Byla jsem dost nervózní už jen ze setkání se Sabrinou, a teď ještě budu muset na nádraží hledat neznámého muže.

Zabzučel telefon, odložený v síťce sedadla. Mike! Vzplála ve mně jiskřička naděje. Že by změnil názor?

„Ano?“ ozvala jsem se tiše, ale stejně se žena o několik řad dál nesouhlasně otočila. Neměla jsem si vybrat vůz určený pro cestující, kteří vyhledávají klid.

„Kelly, ahoj.“ Ztěžka polkl a já téměř nedýchala napětím. „No, nemůžu najít prášek na praní.“

Zatmělo se mi před očima. „Cože?“

„Chystám se vyprat povlečení a…“

„Pod kuchyňským dřezem. Mezi čisticími prostředky.“ Zaplavila mě vlna smutku. Představila jsem si, jak se Mike snaží odstranit i poslední stopy mé přítomnosti. Ani na prostěradlech nesmí zůstat náznak mé vůně. V telefonu se ozvalo klapnutí dveří. „Našel jsem to. Promiň, že jsem otravoval.“ Do očí mi vstoupily slzy.

Co se to s námi stalo? Málem jsem se rozkřičela. Vždyť jsme plánovali společný život!

„Vlak je v pohodě?“ zeptal se.

Otřela jsem slzy. „Jasně. Kdybys ještě něco potřeboval, tak mi radši piš. Neměla bych tady telefonovat.“

„Samozřejmě, promiň.“

„To je v pořádku.“ Zaváhala jsem. „Taky se omlouvám.“ Vím, že je to moje vina. Myslela jsem, že bychom to mohli překonat, ale teď jsem si byla skoro jistá, že už to nepůjde.

„Hele, co kdyby…“ Zmlkl a odkašlal si. „Napiš mi, až tam dorazíš. Měj se, Kelly.“

Zavěsil dřív, než jsem stihla odpovědět. Byla jsem zoufalá – takhle jsem si třicátý pátý rok svého života nepředstavovala. A to se zdánlivě konečně začalo blýskat na lepší časy. Prožívala jsem ve Filadelfii nový začátek se svým úžasným, úspěšným snoubencem. Plánovali jsme svatbu. Měla vypadat jako z nástěnky na pinterestu, kam jsem dávala romantické fotky dávno předtím, než jsem poznala Mikea. Určili jsme místo, najali agenturu a rozeslali pozvánky a oznámení. Veselka se měla konat v rustikální restauraci nedaleko domu mých rodičů v Illinois. Kdysi to bývala stodola. Všechno bylo domluvené.

Někteří lidé jsou na tom hůř. Například neležím v nemocnici připojená na umělou plicní ventilaci. Ani nenaložili mé tělo do chladírenského náklaďáku.

Ale i tak stojí můj život za prd. Opravdu, ale opravdu za prd. A je to jen moje vina. Taky jsem se už dost potrestala, ale přece jen nemůžu úplně za všechno. Lidi ze svatební agentury dávali najevo pochopení: „Ale jistě, to se může stát.“ Jen majitel restaurace soptil a požadoval, abychom si zamluvili nový termín, jinak že přijdeme o zálohu. Zaplatil ji můj budoucí tchán, ale Mike mu odmítal zavolat. Přičítala jsem to šoku nebo lenosti – to druhé ve chvílích, kdy jsem byla poněkud méně smířlivá.

Hádali jsme se – kvůli spoustě věcí. A pak, před třemi dny, se mi život převrátil vzhůru nohama. S mírnými výčitkami svědomí jsem sáhla po telefonu a znovu si přečetla textovku. Pořád nemůžu uvěřit, že je skutečná a že se mi jen nezdála. „Mohla bys přijet k nám.“

Odpověděla jsem jen smajlíkem, ale Sabrina trvala na svém: „Myslím to vážně! Máme volný pokoj pro hosty. Konečně bychom tady měli společnost!“

V tu chvíli se mi začaly třást ruce. Četla jsem zprávu ve Filadelfii, přímo v naší ložnici obrácené do ulice, s mřížemi na oknech. Ty sloužily k tomu, aby se nikdo nedostal dovnitř, ale já se v pokoji cítila jako ve vězeňské cele.

„To je od tebe strašně hezké!“ odpověděla jsem. „Ale nechtěla bych překážet.“

Další zpráva přišla obratem: „Vůbec bys nepřekážela. Upřímně řečeno, Nathan je neskutečný extrovert a umírá touhou po někom, s kým by si mohl promluvit. Já mu v tomhle nestačím. (A jako introvert netoužím po ničem jiném, než aby ho chvíli poslouchal taky někdo jiný. :)) Netlačím na tebe, jen nabízím! Co takhle na týden nebo dva? Mohlo by to pomoct vám oběma.“

Oběma. Máma do mě vtloukala ponaučení, díky němuž strávila v manželství šťastných čtyřicet let: jste tým a rozhodujete se společně. Když jsem mu ten nápad nadhodila, byl okamžitě pro.

Jenže já chtěla, aby o mě bojoval. Aby mě prosil, ať zůstanu.

Plakat v roušce je nechutné. Ani dunění vlaku na kolejích nemohlo přehlušit vzlyky a sípající dech. Látka se při každém zalapání po vzduchu stahovala jako roubík a za chvíli byla nasáklá slzami a hleny. Stále více lidí se otáčelo a zíralo na mě. Naštěstí jsem v duchu zaslechla matčin hlas: Seber se, Kelly. Dej se dohromady.

Poslala jsem Sabrině další zprávu: „Projíždím Baltimore!“ Měla bych asi současně psát i Nathanovi, ale nějak se mi do toho nechtělo.

Pořád jsem nemohla uvěřit, že před třemi týdny jsem ještě ani neměla Sabrinino číslo. Sledovaly jsme se nějakou dobu na instagramu, ale z nějakého důvodu se na mé zdi její příspěvky objevovaly jen zřídka. Vlastně skoro vůbec. A pak, uprostřed otravně nekonečné pandemie, jsem podvědomě změnila svoje chování na síti a algoritmus mi hned začal nabízet fotky šťastných lidí. A taky Sabriny Lamontové. Netušila jsem, že se můj život změní víc, než kdyby poblíž vybuchl granát.

Byla dokonalá. Znala jsem ji ze střední školy jako Sabrinu Balzerovou, jednu z mnoha spolužaček ze sousední třídy. Tenkrát jsme se spolu moc nebavily. Mezi čtyřma očima vlastně asi nikdy. Pamatovala jsem si ji jako nevýraznou a tichou holku. Dlouhé roky jsem o ní neslyšela ani si na ni nevzpomněla. Panebože, pomyslela jsem si, když jsem uviděla její současnou fotku, ta se ale změnila!

Husté hnědé vlasy jí ve vlnách spadaly přes ramena. Měla ostré lícní kosti a hranatou čelist, výrazné obočí a pod ním hluboké zelené oči. Bylo to selfie. Vyfotila se na lehátku před bazénem, v němž se třpytila safírově zbarvená voda.

Tu noc jsem zapomněla na okolní svět a pátrala na sítích po všem, co jsem mohla o Sabrině zjistit. Zmocnilo se mě podobné nutkání, jako když si nemůžete pomoct a sníte na posezení celou vaničku zmrzliny nebo si strhnete strup, protože vás zajímá, jestli je pod ním opravdu krev. Našla jsem její staré blogové příspěvky a novinové články a dychtivě je všechny přečetla. Objevila jsem fotky z galavečeru a proklikala se všemi osmnácti snímky z červeného koberce.

Asi to znáte sami. Všichni máme na instagramu přátele, kterými jsme posedlí, že ano? Nemohla jsem se od ní odtrhnout. Pořád dokola jsem si prohlížela její rezidenci, vzdálenou hodinu jízdy od Washingtonu. Zkoumala jsem fotky z pěšího přechodu Modrých hor a prohlížela si vzpomínky na velkolepé večírky, na něž chodila se svým manželem Nathanem. Byl vysoký a ramenatý. Díky hustému nazrzlému plnovousu a orlímu nosu vypadal spíš roztomile než vysloveně hezky. Dokonalý pár. Nathan zastával nějakou vysokou vládní funkci, ale Sabrina rozhodně nebyla jen manželka na ozdobu. Psala úspěšné bestsellery a propracovala se do žebříčku nejúspěšnějších autorů New York Times. To jako vážně? Nestačila jsem se divit. No páni!

Hned jsem si objednala její romantickou sérii, vyznamenanou mnoha literárními cenami. Hlavním námětem byl vášnivý vztah mezi Ariannou Runeovou, investigativní ekonomickou novinářkou, a Perrym Creightonem, vlivným zákulisním hráčem a současně jejím tajemným a velmi sexy informátorem. První díl, s titulem Zasvěcenec, jsem přelouskala za několik hodin a hned se nedočkavě vrhla na druhý. Dost mě nabudil. Tu noc jsem se na Mikea doslova vrhla. Odkutálel se úplně vyřízený a prosil o pauzu.

Když jsem dočetla poslední díl, poslala jsem Sabrině zprávu a sdělila jí, že její knihy zbožňuju. Velmi mile odepsala a ptala se, jak se mi daří. Zmínila se, že viděla fotky z mých zásnub, a Mike podle ní vypadal „rozkošně“. Začaly jsme si psát a naše konverzace se nesla v daleko příjemnějším duchu než obvyklé chaty přes aplikaci WhatsApp. Staří přátelé z Chicaga si pořád jen stěžovali, že trčí zavření doma s otravnými dětmi.

Se Sabrinou to ale bylo jiné. Líčila mi například své pokusy o výrobu kvásku a já psala o svých procházkách po Filadelfii a o zajímavostech, které jsem tam vídala. Třeba cyklistických závodech nebo soutěžích v kreslení na chodníky. Moc nás to bavilo. Přiznala, že i ona si přestává rozumět se svými přáteli. Většina z nich měla děti, a tím pádem úplně jiné starosti něž Sabrina (nebo já). Rodiče nemívají chvíli klidu, zatímco my bojovaly spíše s osamělostí.

Díky Sabrině jsem se přestávala trápit Mikeovými návaly mrzutých nálad. Když si na něj vzpomenu, sevře si mi žaludek. Před pár dny odmítl dál připravovat svatbu a já se okamžitě svěřila Sabrině. „Panebože, zrovna mi řekl, že bychom měli přestat tolik tlačit na pilu!“ Nikomu jinému jsem to neřekla. Jí jsem psala zcela otevřeně asi proto, že jsem ji nepokládala tak úplně za skutečnou osobu. Neviděla jsem ji víc než patnáct let. Byla vlastně jediný člověk, kterému jsem se svěřovala. Mike si naše problémy nechával pro sebe a vůbec se mu nelíbilo, že si Sabrinu pouštím tak k tělu. Moje nejlepší kamarádka Amy, moje máma a všichni ostatní, kteří Mikea milovali skoro stejně jako já, netušili, že náš vztah jde do kopru. Že jsme poslední tři noci spali odtažení co nejdál od sebe, každý na svém konci postele. Že společná budoucnost, kterou jsme si představovali, skomírala jako dohasínající svíčka.

Ale zatím jsme se nerozešli a já brala jako nadějné znamení, že Mike o našich problémech mlčel. Nesmíme se rozejít. Včera řekl, že bychom si měli dát pauzu. „Potřebuju si srovnat myšlenky,“ prohlásil.

Za okny se ozvala píšťalka. Kočka se posadila a dívala se na mě skrz síť cestovní tašky. Mrkla jsem na telefon. Na pozadí obrazovky mám fotku s Mikem na Amyině svatbě. Má na sobě smoking a vlasy sčesané dozadu. Já si nechala lokny rozpuštěné na ramena a hlavou se opírám o jeho krk. Miluji ho tak moc, že to někdy až bolí a svírá se mi srdce. Uvědomila jsem si to až teď, když hrozí, že bych ho mohla ztratit.

Srovnat si myšlenky. Potřebujeme pauzu, abychom náš vztah zachránili. Vyhovím mu. Udělala bych pro něj cokoliv.

Kapitola 2

Do Washingtonu jsem dorazila krátce před polednem. Byla polovina června, slunce stálo vysoko na obloze a nemilosrdně pálilo. Hnala jsem se z vlaku tak rychle, že jsem při vystupování málem upustila tašku s kočkou. Nervozitou se mi sevřelo srdce. Zamířila jsem do čekárny a poslala esemesku na číslo, které jsem dostala od Sabriny.

„Kelly?“

Otočila jsem se a poprvé ho uviděla na vlastní oči: štíhlý a vysoký, určitě nejméně metr devadesát. Vlasy mu zářily měděným nádechem a oči měl schované za designovými brýlemi. Oblékl si elegantní sako barvy khaki a obul kožené tenisky. Žaludek se mi znovu stáhl nervozitou.

Napřáhl ruku a já jen tupě zírala, dokud místo dlaně nenabídl loket.

„Potřásání rukou jsem v téhle době skoro odvykla,“ vysvětlovala jsem rozpačitě a odložila tašku, abychom se mohli dotknout lokty. Málem jsem se netrefila a bylo mi trapně. Jako když si s někým chcete plácnout a on na poslední chvíli uhne. Ale on se jen zasmál a rozpřáhl ruce.

„Obejmeme se? Myslím, že bychom mohli!“

O krůček jsem ustoupila. „Může se to?“

Pokrčil rameny. „Stejně budeme jen spolu. Vítej v karanténě.“

Zvláštní pocit, objímat po několika měsících cizího člověka. Zvláštní, ale příjemný.

Zvedl přepravku, ale já ho požádala, aby chvíli počkal. Když jsem se za pár minut vracela z toalety, viděla jsem, že ji rozepnul a v poklidu hladil kočku. Vypadal jako na fotkách. Jen jsem očekávala, že se bude chovat trochu jinak. V hlavě jsem si předem vytvořila třírozměrnou představu, která však neodpovídala realitě. Myslela jsem, že bude uhlazený a snad i trochu přehnaně zdvořilý, ale místo toho se choval nenuceně a přirozeně.

„Skvělé, že budeme mít doma kočku,“ prohlásil a narovnal se.

„Máš rád zvířata?“

„Jasně, když jsem byl kluk, měli jsme dvě kočky a psa.“ Vytáhl rukojeť mého kufru a zamířil k východu z nádraží. „Je s nimi sranda, i když dokážou dělat i pořádný binec.“

„To je fakt. Virgo je pevně přesvědčená, že všechno musí být po jejím.“

„Rina nikdy kočku neměla.“ Bylo to zvláštní, slyšet její přezdívku. Znělo to tak důvěrně. Zasmál se. „Myslí si, že by si nezvykla, ale to jen proto, že je sama kočka.“

Taky jsem se zasmála, i když trochu rozpačitě. Nevěděla jsem, jestli má na mysli vzhled, nebo spíš charakter své ženy.

Nastoupili jsme na další eskalátor. „Vyrůstal jsi tady?“ zeptala jsem se. „Se všemi těmi zvířaty?“

„V Charlottesville. Hezké město, ale nemohl jsem se dočkat, až odtamtud zmizím. Ve Washingtonu se mi líbilo.“ Minuli jsme řadu autobusů, z jejichž výfuků se valil kouř. „Ale ironií osudu jsem skončil na venkově, kde to vypadá skoro stejně jako u nás doma.“

„Podle fotek na Sabrinině instagramu máte nádhernou vilu,“ prohodila jsem a mírně se začervenala.

„No, za necelou hodinu se o tom přesvědčíš na vlastní oči,“ zasmál se.

Včera večer jsem si vygooglila jejich adresu a našla odkaz na starý inzerát realitní kanceláře. Cena mě ohromila a popisek taky: „VELKOLEPÉ sídlo novogeorgiánského stylu v nejexkluzivnější uzavřené komunitě uprostřed Modrých hor na vrcholu pahorku. S výhledem na staleté stromy a svěží pastviny.“ Tohle tedy muselo upoutat pozornost. Předchozí majitel měl poněkud staromódní vkus a podle fotek se vyžíval ve francouzských tapetách s venkovskými vzory a přehozech s volánky.

Nathan se zastavil u nablýskaného SUV a složil mé věci do kufru. Interiér byl neuvěřitelně elegantní. Sedadla z jemné kůže se barvou podobala našlehaným bílkům, palubní desku zdobilo leštěné dřevo – zřejmě pravé. Nathan nacpal roušku do přihrádky a zavětřil jako astronaut testující atmosféru cizí planety.

„Mám si ji taky sundat?“ zeptala jsem se a připadala si jako batole, neschopné myslet samo za sebe.

„Zkus to.“ Vycouval z parkovacího místa. „Ovšem když nás zastaví, riskuješ, že půjdeš do karantény.“ Zapnul blinkr, cvak-cvak. „Co se nás týče, nebyli jsme s nikým v kontaktu už několik týdnů.“

Chvíli jsem vyčkávala a pak si roušku taky sundala. Seděli jsme vedle sebe a bez zábran dýchali stejný vzduch.

„Kdy jste se přestěhovali?“ zeptala jsem se a snažila se uvolnit zaseklý pás. Moc prudce jsem s ním trhla.

„Před třemi lety. Předtím jsme bydleli v Mount Pleasant.“ Řídil nedbale, volant držel jen pár prsty jedné ruky. „To je místní čtvrť.“ Blížili jsme se k centru. Mohutné budovy podobné krabicím stály vedle starých kostelů a zdobných vládních úřadů. Znám Chicago i další velká města, ale tohle je jiné. Washington mi připomínal úřední atmosféru poloviny minulého století.

„Stýská se ti?“

„Po Washingtonu? Vůbec ne.“ Pokrčil rameny. „Chtěli jsme více prostoru. A není to daleko.“

Ulice byly téměř prázdné, na chodnících stály opuštěné limetkově zelené skútry, jako by všechny jejich řidiče unesla mimozemská kosmická loď. „Asi v téhle době pracuješ hlavně z domova, že?“ vyzvídala jsem.

„Jistě.“

Nechtěla jsem nevhodně vyzvídat, ale přesto jsem se dál vyptávala: „Děláš pro ministerstvo obrany?“

„Přesně tak. Spousta papírování a celkově dost nuda.“ Přejel do druhého jízdního pruhu a několik minut jsme mlčeli. Uvědomila jsem si, že mi Mike chybí tak, že bych skoro křičela zoufalstvím. Cinknul mi mobil. Upozornění od aplikace Zillow, že dům ve Filadelfii, o který jsem se zajímala, je už prodaný. Vzdušná stavba v koloniálním stylu s oplocenou zahradou. Smazala jsem zprávu a bylo to, jako bych zahodila svůj sen.

Vjeli jsme do tunelu, nad námi a kolem nás zářila světla. Když jsme se ocitli zpátky na denním světle, ukazoval mi Nathan nejvýznamnější orientační body: řeku Potomac, Washingtonův obelisk a Lincolnův památník rýsující se na obzoru. Srdce mi bilo tím rychleji, čím dále jsme se vzdalovali od nádraží a kolejí, které pro mě představovaly pupeční šňůru spojující mě s domovem.

Ale jsem ve Filadelfii ještě doma? Nebyla jsem si jistá.

„Kde jsi vyrůstala ty?“ zeptal se náhle.

Trochu jsem se zamračila. „V Libertyville. Odtamtud znám Sabrinu.“

„Vážně? To mi neřekla.“ Usmáli jsme se na sebe, ale trochu mě zamrzelo, že mu o mně zřejmě skoro nic nesdělila. Cítila jsem se… anonymní.

„A pak jsem žila v Chicagu, ale v únoru jsme se přestěhovali do Filadelfie.“

„Jak to?“

„Snoubenec tam dostal práci snů,“ odrecitovala jsem automaticky a vzápětí zbledla. Tuhle frázi jsem používala už měsíce. Nebyla tak úplně pravdivá. Zaprvé jsem si nebyla jistá, jestli je Mike opravdu ještě můj snoubenec. A zadruhé neodešel z Chicaga dobrovolně a za lepším, vyhodili ho.

„Chicago je skvělé město,“ podotkl Nathan. „Až na tu zimu.“

Přikývla jsem a usilovně mrkala, abych vstřebala slzy. V Chicagu se nám žilo báječně. Věnovali jsme se svým koníčkům a přátelům a bydleli v prostorném předválečném bytě s ozdobnými lištami kolem stropů.

A pak, těsně před Vánocemi, ho jeho firma propustila. Stal se obětí jednoho z těch krutých úsporných opatření, k nimž šéfové sahali, když na konci roku zachraňovali rozpočty. Prosil mě, ať o vyhazovu nikomu neříkám. Samozřejmě jsem mu vyhověla a pomáhala mu shánět práci kdekoliv ve Státech. Koncem ledna dostal nabídku od poradenské firmy ve Filadelfii. Byla jsem nadšená, vzala Mikea na skvělé koktejly (koktejly!) do luxusního (luxusního!) baru a vesele dala Chicagu sbohem. Dokonce jsem opustila svou pohodlnou, příjemnou práci v marketingu společnosti vyrábějící přírodní kosmetické produkty. Když jsem šéfům nadnesla, že bych mohla pracovat na dálku, úplně se naježili. Takže jsem šla. Ironií osudu pár měsíců před pandemií, která úplně změnila způsob práce.

Udělala jsem to pro nás, stěhovali jsme se do Filadelfie. Vybrali jsme si byt v suterénu na Chestnut Street a na svatého Valentýna jsme nasedli do stěhovací dodávky. Virgo žalostně mňoukala. Nelíbilo se jí, že musela být téměř třináct hodin zavřená v cestovní tašce. Měli jsme před sebou celý život, nový domov, svatbu v bílém a nakonec i baculaté, chichotající se miminko, na které jsem se těšila od doby, kdy jsem jako malá holka kolébala panenky.

A pak… Hanbou se mi sevřela hruď, když jsem si na to vzpomněla. Minulý týden se mi povedl opravdu ošklivý přešlap. Velký, nepříjemný přešlap. Na chvíli jsem přišla o zdravý rozum a ztratila veškerou sebekontrolu. Z hrudi se mi vydrala černá díra touhy, zlověstná a hladová, a převzala vládu nad mou myslí. Kdybych to mohla vzít zpět, udělala bych to bez rozmyslu.

Dálnice se široce klikatila pustou krajinou. V dálce se míhaly zlatohnědé stromy a krabicovité kancelářské budovy. V rádiu hráli Talking Heads. Na okamžik jsem zaváhala a pak zesílila zvuk.

Nathan se rozzářil, když zazněly první takty „Once in a Lifetime“. „Zpívej taky, jestli to znáš!“ Zasmála jsem se a přidala se k němu. Vyťukával melodii na volant a oba jsme poskakovali na sedačkách jako malí. Nathan je opravdu extrovert, přesně jak psala Sabrina. Sice tak docela nevím, kam mě veze, zpočátku se v jejich domě určitě nevyznám, a už vůbec netuším, kam se uvelebí kočka a kam se uchýlím, když se mi bude chtít brečet, ale to nevadí. Mike chce pauzu. Ať si ji tedy dopřeje, dokud nepřijde k rozumu.

Písničky vystřídala reklama. Odbočili jsme na okresku, jako staří přátelé v road movie.

„Takže, Nathane,“ řekla jsem a přitom zápasila s pásem, který se mi zarýval do krku, „jsi v pohodě s tím, že nevím, jak dlouho zůstanu? I když nejspíš jen týden nebo dva.“

„Jasně, jak dlouho budeš chtít. Třeba se ti u nás nebude líbit a zmizíš hned.“

Zamlouval se mi jeho smysl pro humor. „Hele, třeba mě začneš nesnášet! Třeba budeš naopak ty rád, že se mě zbavíš!“

„Kdepak! Jakmile vejdeš do našeho domu, jsi ztracená a zůstaneš navždy.“

„Že by se nad ním vznášela nějaká kletba?“ ušklíbla jsem se.

„No jasně! Zlí duchové, čarodějnice lákající návštěvy na bonbony – máme všechno.“

Přikývla jsem. „A určitě i věž s oknem, z kterého princezna spouští vlasy, aby po nich mohl do komnaty vylézt rytíř.“

Rozesmál se. Tou dobou jsme už stoupali po horské silnici. Vpravo se rozkládaly vinice a řádky révy se táhly zdánlivě do nekonečna. A pak se už objevila brána zasazená do vysokého tepaného plotu, s pilíři nahrubo vytesanými ze skalního bloku. Slunce se schovalo za mrakem a z rádia se ozvala další, dokonale načasovaná instrumentálka.

Nad bránou se pyšnila ozdobná litinová písmena:

TANGLEWOOD ESTATES.

Nad hlavami se nám vznášel kos a mně se z ničeho nic sevřela hruď.

Mike. Dala bych v této chvíli vše za to, abych mohla natáhnout ruku a ucítit uklidňující stisk jeho dlaně.

Nathan ťukl na dálkový ovladač připnutý ke sluneční cloně a brána se začala otevírat. Postupovala pomalu, jako by věděla, že stejně musíme počkat, dokud nám neuvolní cestu.

„Vítej doma,“ řekl Nathan a vjeli jsme dovnitř.

Kapitola 3

Brána se za námi beze spěchu zavřela. Vzpomněla jsem si na zamřížovaná okna naší ložnice ve Filadelfii. Před několika týdny mě probudilo klepání na kov a v polospánku jsem se vyděšeně přitiskla k Mikeovi. Ale bylo to jen pár kluků, kteří se bezprizorně poflakovali v naší úzké ulici a z nudy mlátili do všeho kolem.

„Brána se otevírá na kód, který tam musíš naťukat, když budeš chtít jít ven,“ podotkl Nathan. „Ne že by tam venku bylo co dělat.“ Projížděli jsme kolem dalších domů, ale neviděla jsem na ně. Některé stály tak daleko od silnice, že jejich příjezdové cesty mizely kdesi v lese. Jen občas zpoza kamenných bran a upravených živých plotů vykukovaly střechy.

Ve vzduchu se vznášela zvláštní atmosféra uzavřené komunity. Jako když za vámi zaklapnou dveře letadla – není cesty zpět.

Ukázala jsem dozadu. „To je jediný vjezd?“

„Pro auta ano. Pěšky můžeš projít brankou vedle na hřbitov.“

Nesnáším strašidelné věci a třeba na horor bych se nikdy nepodívala. „Vy tady máte hřbitov?“

„Jo. Říká se mu Brinsmere.“ Všiml si mého vyděšeného výrazu. „Neboj se, nevypadá vůbec děsivě. Pochází z počátku 18. století a navrhoval ho architekt, který obvykle projektoval parky. Takže je to vlastně docela hezké místo. Tak jsme tady.“ Zabočil do lesa a za okamžik se před námi objevila další brána ze železných tyčí. Na kamenném sloupku vlevo bylo připevněno číslo 327. Nathan znovu použil dálkový ovladač a dvoukřídlá brána nás vstřícně vpustila dovnitř.

„Máte nějak v oblibě nedobytné brány,“ poznamenala jsem.

„Na bezpečí jsme opravdu kladli velký důraz,“ přitakal. Usmál se, ale oči zůstaly vážné.

„Je to proto, že děláš na tajných vládních projektech?“ nadhodila jsem, abych zlehčila situaci.

Pokrčil rameny. „Upřímně řečeno, Rina pravděpodobně potřebuje větší ochranu než já. Má pár docela pošahaných fanoušků.“

Když jsem na webu hledala informace o Sabrině, vyskočil na mě příspěvek z instagramu. Rozepisovala se v něm o tom, jak děsivě někdy její příznivci nerespektují soukromí. Je úspěšná a často píše o sexu, takže si někteří lidé myslí, že si k ní mohou ledacos dovolit. „Obtěžoval ji někdo? Stalker nebo tak něco?“

V tu chvíli se před námi objevil dům. Znala jsem ho z fotek, ale stejně se mi překvapením rozbušilo srdce. Vypadal impozantně a do posledního detailu dokonale, což platilo i pro volbu barev. Ze symetrických zdí z červených režných cihel vyhlížela okna rámovaná černými okenicemi. Břidlicovou střechu zdobily na obou koncích komíny a k hlavním dveřím vedly mohutné schody. Dveře byly masivní, dvoukřídlé a prosklené. Vchod stínil bílý portikus nesený sloupy lemujícími vstup. Celek připomínal scénu z filmu a nějak jsem si nedokázala představit, že se jeho obyvatelé věnují něčemu tak banálnímu, jako je třeba zametání drobků nebo sledování televize ve vytahaných teplácích.

„Nádhera,“ vydechla jsem a Nathan poděkoval za ocenění. Až později jsem si uvědomila, že ignoroval mou otázku týkající se Sabrininých dotěrných fanoušků. Buď ji pořádně neregistroval, nebo nechtěl odpovědět.

„Kelly Doyleová!“

Sabrina se chovala a vypadala přesně tak, jak jsem si představovala – na rozdíl od svého manžela. Byla nádherná, jiskřivá, ve tváři jasné oči a opálená, půvabně svěží pleť. Bavlněné šaty nosila s nenucenou elegancí, k níž přispívaly i bosé nohy. Vyšla ze dveří, minula Nathana, který se natahoval k polibku, zamířila přímo ke mně a srdečně mě objala.

Dokonalá Sabrina – osobně. Žena, kterou jsem sledovala na sociálních sítích, abychom si posléze nějakou dobu psaly, a nakonec jsem ji začala obdivovat. A teď jsme se objímaly. Bylo to jako nějaký sen, v němž se kamarádím s celebritou... A když se probudím, zjistím, že je to skutečnost.

„Jaká byla cesta?“ Konečně se přitulila k Nathanovi a políbila ho – byl to dlouhý polibek, takže jsem raději diskrétně sklopila zrak.

„V pohodě,“ odpověděl, když ji pustil. „Provoz celkem ušel.“

Pohladila ho po zátylku a pak se otočila ke mně. „Stačili jste se skamarádit?“

„Ach, jsme nejlepší přátelé,“ předběhl mě Nathan. „Možná začneš žárlit.“

Sabrina na mě mrkla. „Nathan je hned s každým nejlepší kamarád. Je přítulný jako zlatý retrívr.“

„A ty jsi spíš jako tahle kočka!“ Nathan sáhl na zadní sedadlo pro přepravku. Se Sabrinou jsme vtipkovaly stejně jako na chatu a už cestou jsem zjistila, že Nathan má podobný smysl pro humor. Tohle by mohlo fungovat. Zhluboka jsem se nadechla a usmála se.

„No skvělý, pes a kočka, to bude něco!“ Všichni jsme se uvolněně rozesmáli. Sabrina otevřela dveře a oba vešli dovnitř. Já zůstala ještě na chvíli venku a zhluboka vychutnávala sladce vonící vzduch. Po třech měsících lockdownu jsem se konečně cítila volná. Jen bych si přála, aby tady byl Mike se mnou.

„Ukážu ti dům, jestli chceš,“ ozvala se Sabrina.

Už vstupní hala byla nesmírně elegantní. Závěsné lampy osvětlovaly úzký prostor a po obou stěnách se táhly bílé vestavěné skříně. Virgo mňoukala. „Páni, ukaž mi všechno. Nevadí, když s sebou vezmu kočku?“

„Samozřejmě že ne! Pojď za mnou.“ Zavedla mě do prostorné kuchyně s kulatým stolem. „Tady obvykle jíme, když jsme sami, ale hned vedle je jídelna, kde pořádáme večírky.“

Dokázala jsem si představit, že se zde schází intelektuální a umělecké elita hlavního města.

Sabrina přešla do dalšího pokoje, směrem k domovním dveřím, a já s Nathanem jsme ji následovali. „Tohle je hudební salonek.“

Místnosti dominoval klavír a na stěnách viselo půl tuctu kytar. Připomínaly sbírku motýlů. „Hraješ na ně?“ zeptala jsem se Sabriny.

„Ne, to všechno je moje,“ odpověděl Nathan.

Další na řadě byla hala zalitá rozptýleným slunečním světlem. Dům byl obrovský, náš filadelfský byt by se vešel do jednoho rohu v patře. Zase mě bodla vzpomínka na Mikea, ale už ne tak intenzivně. Vila na mě působila uklidňujícím dojmem. Jako by rozlehlé prostory uvolňovaly křečovité sevření mého srdce.

Vyšli jsme po schodech do široké chodby nad halou. Byla zaplněná abstraktními uměleckými předměty a měděnými svícny. Sabrina otevřela jakési dveře a ocitli jsme se v pokoji pro hosty. Z oken s nařasenými závěsy byl z jedné strany výhled na hřbitov a z druhé na vstupní bránu. Čelo bílé postele bylo vyrobeno z masivního kusu dřeva, v rohu stálo hořčicově žluté křeslo.

„Nádhera,“ hlesla jsem, opírala se o veřeje a jen zírala.

„Díky, tenhle pokoj doslova milujeme. Je plný světla.“ Sabrina ukázala na šatnu. „Klidně si sem dej svoje věci. Až si trochu odpočineš, přijď za námi dolů.“

Objala jednou paží Nathana kolem pasu a společně odešli z místnosti. Bývali jsme s Mikem úplně stejní. Kdysi to tak bylo. Nemohli jsme se nabažit vzájemných dotyků. Pak se ale kouzlo nenápadně vytratilo, jako když se den mění v noc. Kráčeli chodbou, vysocí a sršící energií jako severští bohové. Dívala jsem se za nimi a zase se mě zmocňovala mizerná nálada. Přemohla mě přemíra zážitků. Před několika týdny mi máma poslala článek o tom, že neviditelnými oběťmi pandemie jsou především osamocení lidé. Touží po kontaktu s ostatními a dotycích, ale mají smůlu. Dál se v něm psalo o nervových zakončeních, která máme na ramenou a zádech. Jsou velmi citlivá na jemné a láskyplné dotyky. Autor poznamenal, že jedním z důvodů, proč se cítíme příjemně, když hladíme psa nebo kočku, je to, že si naše neurony dokážou představit, jak se zvíře cítí: „Když hladíte svého chlupatého přítele, jako by hladil on vás.“

Proto mi mamka odkaz poslala. „Další důvod, proč mít kočku! Jsem tak ráda, že máte zatím aspoň ji… a sebe navzájem.“ Při jiných příležitostech často zmiňovala, jak je šťastná, že jsou s tátou spolu. Život ve dvou je lepší. Společně zvládneme cokoliv. Z vyprávění jsem věděla, že i na svatbě jim hráli skladbu v podobném duchu: My dva a čas!

Já takové štěstí neměla. Před třemi dny jsem se stala osamělým člověkem, uvězněným ve dvoučlenné domácnosti. Strávila jsem dvaasedmdesát hodin v očistci plném slz a hluboké úzkosti svírající hruď. Matka by byla zděšená, kdyby věděla, jak na tom v současnosti s Mikem jsme. O naší krizi totiž nic netuší. Naopak si myslí, že máme nejvyšší čas na svatbu. Otevřela jsem přepravku a natáhla ruku, abych Virgo poškrábala na břiše. Kočka ale vystřelila ven a vyskočila na postel.

Včera jsem v rámci příprav na cestu narychlo objednala zásoby kočičího krmení. Vyndala jsem krabice z tašky a na stole našla nůžky. Chystala jsem se rozstřihnout obal, ale nůžky mi sklouzly a řízla jsem se do prstu. Krev se vpíjela do kartonu.

„Zatraceně!“ Posadila jsem se na postel a zkoumala ránu. Byla dlouhá, ale mělká a posetá červenými korálky. Podobný šrám jsem měla na palci, zubatý a napůl zhojený. Stáhl se mi žaludek. Poprvé jsem si škrábance všimla minulý týden. Byla jsem tak mimo, že jsem zakrvácený rukáv nejdřív ani nepostřehla. Teď jsem držela ruku nad hlavou a čekala, až krvácení ustane. Zavřela jsem oči a v duchu si přehrávala scénu ze včerejšího večera.

„Musíš mi odpustit, Mikeu, prosím. Víš, jak moc tě miluju.“

„O to nejde!“

„Tak o co? Jen mi to řekni a já to změním, přísahám. Udělám, co bude třeba.“

„To nestačí.“

„Ale... ale já jsem tvoje Kell Bell.“

Dokonce i domácké přezdívky jsou ve správném kontextu depresivní. Pár minut jsem brečela a přála si, aby mě oslovil tak jako vždycky. Místo toho mě jen mlčky objal a posmrkával. Plakala jsem a čekala, až mě požádá, abych zůstala.

Otřela jsem si slzy z tváří. Možná mu budu chybět. Třeba je teď doma a už si uvědomuje, jak moc se milujeme. Posadila jsem se a převalovala v duši zbytky naděje, jako když zamyšleně kroužíte sklenicí a pozorujete nedopité víno na jejím dně.

Kapitola 4

Zapomněli mi ukázat koupelnu, a tak jsem zkoušela jedny dveře za druhými, dokud jsem se netrefila. Připravené sněhobílé ručníky byly měkoučké jako v luxusním hotelu. I tady bylo všechno dokonalé, jak jinak.

Tedy až na mě. Podívala jsem se do zrcadla. Rouška mi z nosu setřela make-up. Blonďaté mikádo by potřebovalo přistřihnout a taky bych si měla dojít na barvu. U kořínků se už rýsovaly pořádné odrosty. Byla jsem unavená a rozcuchaná. Co když se Mikeovi už nelíbím, a právě proto si mě nevezme?

Přepudrovala jsem si nos a stříkla na sebe trochu deodorantu. Pak jsem si namočila konečky prstů a projela jimi vlasy. Někdy mám pocit, že bych se neměla dívat do zrcadla bez důkladné přípravy. No, už se s tím nedalo nic dělat.

Na cestu jsem si vzala opálové náušnice od Mikea. Koupil mi ty drobné cvočky na trhu na ostrově Kauai. Prodával je stárnoucí hippie, který se nás zeptal, jestli jsme sourozenci. Tím nás teda dost pobavil. Máme sice podobnou barvu pleti a vlasů, ale fyzicky se dost lišíme. On je vysoký a urostlý, já malá a drobná, s blonďatým mikádem. Ráda jsem fantazírovala o tom, kdo vznikne splynutím našich DNA: možná bude mít naše dcera výrazný nos po mně a dlouhé řasy po Mikeovi. A syn by mohl zdědit mé kuchařské nadání a Mikeovy sklony k zahradničení. V takových chvílích jsem se usmívala do tmy, chvěla se láskou k nenarozeným potomkům a nemohla se jich dočkat.

Během prvních měsíců s Mikem jsem o něm zjistila mnoho neuvěřitelných věcí. Tak například na rozdíl od většiny ostatních mužů, které jsem poznala ještě před ním, netlačil příliš na pilu, ale taky nebyl přehnaně zdrženlivý. Prostě se nenechal zastrašit intenzitou mé lásky. Měla jsem od začátku pocit, že je pro mě ten pravý a že spolu skončíme u oltáře. Snila jsem o dovolených na pláži a dětech, které si opodál budou stavět hrady z písku. Bože, byla jsem tak šťastná.

A teď jsem si se smutkem v duši představovala, jak vyndává prádlo ze sušičky a přemýšlí, jak se skládají prostěradla. Potřebuje pauzu. No tak dobře. Dokážu mu, že nejsem otravná stíhačka. Přesvědčím ho, že nejsem ta žena, kterou minulý týden přistihl s rukama rudýma od krve.

Jsem jeho Kell Bell. Určitě se mu bude brzy stýskat.

Chystala jsem se zajít dolů, odkud zaznívaly veselé hlasy, ale na schodech jsem se zarazila. Přemohla mě zvědavost. Takže tady žije Sabrina? Žena, kterou jsem zatím sledovala jen zpovzdálí, o které jsem četla a již jsem obdivovala. A spolu s ní trochu tajemný Nathan, s nímž jsem se seznámila až dnes. Nemohla jsem si pomoct, přikradla se k nejbližším dveřím a nakoukla dovnitř.

Pokoj zřejmě Nathanovi sloužil jako pracovna. Minimalisticky zařízená, ale s obrovským stolem na širokých nohách a designovým kancelářským křeslem od manželů Eamesových. Na stole stála bankéřská lampička a jinak nic. Na stěnách pár polic. Na jedné seděla lesklá kamenná pyramida, která vypadala jako nadrozměrné těžítko.

Naproti přes chodbu měla svou pracovnu Sabrina. Byla zajímavější, plná uměleckých děl a závěsných květináčů s květinami, které vyplňovaly celou stěnu nad pohovkou, jež se tvarem podobala lilku. Na psacím stole se vršily knihy, papíry a mezi nimi dřepěl polaroid. Nejvýraznějším prvkem byla nástěnka mezi okny. Zaplňovaly ji stovky různobarevných lístečků s vlastnoručními Sabrininými poznámkami. Četla jsem v jednom článku, že první verze knih si píše ručně do sešitů, což je v dnešní době dost nezvyklé. Lístky se třepotaly jako ptačí pírka ve vánku. Nesmím sem pustit kočku, určitě by je hned všechny strhala. Připadala by si jako na lovu.

Pohled do pracovny mi připomněl ten hrozný den z minulého týdne. Sevřel se mi žaludek a rychle jsem vyšla zpátky na chodbu. Měla bych přestat slídit. Přijali mě jako opuštěného sirotka, takže by se slušelo, abych šla dolů a věnovala se společenské konverzaci. Ale co to tady máme? Aha, ložnice, jejich nejsoukromější prostor. Co když mám poslední šanci prohlédnout si ji bez dozoru?

Prkenná podlaha zaskřípala, když jsem se po špičkách přikradla k pokoji a nahlédla hlouběji dovnitř. Velkými okny do místnosti dopadala záplava světla a sluneční paprsky se dotýkaly obrovské manželské postele se zdobeným čelem. Vedlejší stěnu pokrývalo rozměrné zrcadlo. Takhle blízko postele jsem ještě žádné neviděla. Možná se na sebe přitom rádi dívají.

Jsem v jejím pokoji! Je to vůbec možné? Kdyby mi to někdo řekl před třemi týdny, nevěřila bych mu. Tehdy jsem teprve nesměle nakukovala do Sabrinina digitálního světa. A teď jsem v tom skutečném…

Potichu jsem přešla do koupelny. Sněhobílá kulatá vana připomínala půlku gigantického vejce. Prosklený sprchový kout se pyšnil dvěma hlavicemi a lavičkou.

Vsadila bych se, že je tak velký proto, aby se v něm dal provozovat divoký sex. Možná právě tady nachází Sabrina inspiraci pro ty nejžhavější scény ze svých knih. Četla jsem je snad všechny. S Mikem jsme spolu nespali už měsíce, a snad právě proto se má fantazie rozjela naplno. Představovala jsem si Nathana se Sabrinou, jak se k sobě tisknou na mramorové lavici, vášnivě se líbají, voda jim stéká po nahé kůži a koupelna se plní párou.

„Kelly?“

Představa zmizela a já cítila, jak rudnu.

Ve dveřích stála Sabrina, na tváři zmatený úsměv. Potřásla jsem hlavou.

„Promiň… Hledám kočku. Možná sem zaběhla.“

„Je u tebe na posteli.“ Ukázala palcem za sebe a zamrkala. „Schoulená přímo uprostřed.“

„Omlouvám se.“ Rozpačitě jsem klopila oči a cítila se nesmírně trapně. Tváře mi hořely studem tak, že byste na nich mohli usmažit vejce.

Je po všem. Všechno jsem zkazila. Určitě mě teď vyhodí. Proč se prostě nedokážu chovat normálně?

Ale Sabrina jen pokrčila rameny. „Hezká vana, co? Ale počkej, až uvidíš vířivku. Tohle je proti ní slabý odvar. No tak pojď, dáme si něco k pití.“ S úsměvem mávla rukou a mně se nesmírně ulevilo. Zamířila jsem ke dveřím – měla jsem pocit, že už v koupelně nevydržím ani vteřinu –, ale Sabrina se nehnula z místa. Málem jsem do ní vrazila.

Převyšovala mě a chvíli jsme se téměř dotýkaly obličeji. Dívala se mi svrchu do očí, usmívala se a mírně zvedla obočí. Sklouzla pohledem níž, někam ke klíční kosti. Naklonila hlavu a zvedala ruku s nataženými prsty. Na okamžik zpomalila a téměř neznatelně se dotkla mého hrdla. Zatajila jsem dech a nebyla schopná se pohnout. Co to dělá?

Prsty přejela po límci halenky. Pomalu, velmi pomalu stáhla paži. Mezi palcem a ukazovákem svírala zrzavý chlup. Rozkošnými, našpulenými rty ho odfoukla jako semínko pampelišky. Stála jsem jako zkamenělá. Byla to... zvláštně intimní chvíle. Ani bych si nevzpomněla, kdy jsme se s Mikem naposledy ocitli tak blízko a kdy naposled mi věnoval tolik pozornosti.

Pocítila jsem další nával smutku. Mike. Bylo to, jako bychom měli doma kameru, která se zapne pokaždé, když si na něj vzpomenu. Už zase. Jako bych naživo sledovala, jak v mikrovlnce ohřívá zbylé gnocchi.

„Kočičí chlup,“ zasmála se Sabrina. „Myslím, že je fakt nejvyšší čas na drink. Pro všechny tři.“

Otočila se ke schodům a já ji s třeštící hlavou následovala. Nespouštěla jsem oči z jejích pohupujících se boků. Sabrininu chůzi jsem si představovala jinak. I když netuším, jak bych to mohla z fotek na sociálních sítích poznat.

V kuchyni vytáhla z lednice láhev šampaňského. „Na oslavu, nemáme návštěvy každý den,“ konstatovala.

„Líbí se ti tvůj pokoj?“ zeptal se Nathan. Opíral se o kuchyňskou linku a já mu záviděla jeho nenucené chování.

„Je perfektní.“ Můj pokoj. Elegantní místnost plná slunce je teď jen moje! Ještě dnes ráno jsem byla uvězněná v temném bytě a ven se mohla dívat jen skrz mříže. A teď... „Moc děkuju, vážně. Nutně jsem potřebovala změnu.“

„Jsme rádi, že jsi přijela.“ Plop! Z hrdla láhve vyletěl korek. „Kočka je v pořádku?“

„Už má pocit, jako by jí tady všechno patřilo.“ Zase jsem se zastyděla za svoje slídění. Vzala jsem si od Sabriny sklenku s šumivým sektem. „Díky, ale asi bych jí nejdřív měla dát vodu a žrádlo. Nemáš nějaké misky? Ty cestovní jsou moc malé.“

„Samozřejmě. Poslyš, vážně chci, aby ses tady cítila a chovala jako doma. Šlo by mi na nervy, kdyby ses pořád ptala, když budeš něco potřebovat!“ Přistoupila k jedné ze skříněk – všechny byly mátově zelené, dokonale hladké a naprosto úžasné. Otevřela dvířka a prohlásila trochu jako při kouzelnické show: „Tady jsou talíře a misky, tamhle skleničky a hrnky...“ Následovala prohlídka celé kuchyně. Spotřebiče se ukrývaly v místech, kde bych je vůbec nečekala! Samé překvapení! U stěny měli dvě trouby a plotnu se šesti hořáky.

„Ty vaříš?“ zeptala jsem nevěřícně.

„Bohužel ne,“ ušklíbl se Nathan. „Jsme odkázaní na donáškové služby, ale většina je na nic.“

„No, já vaření miluju.“ Uznale jsem poklepala na sporák s lesklou deskou. Lákala mě, jako prázdné plátno vábí malíře. „Klidně se toho ujmu, alespoň budu nějak užitečná. A oplatím vám, že jste mě u sebe ubytovali.“

Sabrina se prsty dotkla mé paže a sklonila se ke mně. „Kelly, opravdu nám nemusíš nic oplácet. Je úplně jedno, jak dlouho tady zůstaneš. Jestli týden, dva, nebo třeba déle. Teď jsi tady doma.“ Ještě vteřinu se mi dívala do očí a pak se usmála na Nathana. „Upřímně řečeno, potřebujeme tě přinejmenším stejně jako ty nás.“

Všichni jsme se zasmáli a Sabrina mě stále držela za paži. Nakonec jsem se vysmekla a vzala ze skříňky misku. „Dám kočce krmení do haly. A pak můžeme dokončit prohlídku, co myslíte?“

Sabrina se znovu usmála. Oči měla velké jako nějaká panenka z porcelánu.

„Jasně.“ Pohnula obočím. „Vím, že ve Filadelfii ses nikdy necítila dobře. Tady jsi doma.“

Kapitola 5

Dům byl tak nádherný, až jsem z toho posmutněla. Nikdy bych totiž takový domov nedokázala vybudovat. Samozřejmě, trochu jsem Sabrině záviděla, ale především jsem se cítila jako na dovolené, kde sleduju krásnou krajinu a do očí se mi dojetím derou slzy. Je to tak dokonalé, že ani vjemy nedokážu dostatečně vstřebat.

„Krása,“ hlesla jsem. Stály jsme se Sabrinou v proudu světla u vchodových dveří. Myslela jsem, že budeme pokračovat v prohlídce domu, ale můj pohled upoutal široký lustr ze soustředných měděných obručí. Odkašlala jsem si. „Najali jste si interiérového designéra?“

„Všechno jsem navrhovala sama.“ Sklonila hlavu a podívala se na mne. „Baví mě to. Ráda přemýšlím, co by se z čeho dalo udělat. Podívej,“ kývla hlavou směrem ke klávesnici vedle vchodových dveří. „Ukážu ti, jak se používá domácí alarm. Nathan je dost ujetý, co se týče zabezpečení.“ Obrátila oči v sloup. „Je to kódované. Deset-čtyřicet-tři. Ach, to nedělej.“

Ztuhla jsem, telefon v ruce. „Jen jsem si psala čísla.“

„To nepůjde. Všechno se dá hacknout.“ Omluvně pokrčila rameny. „Musíš si to zapamatovat. Deset-čtyřicet-tři.“

„Jasně, promiň.“

„To víš, Nathan pracuje na ministerstvu obrany. Vtloukají mu do hlavy, že se musí mít před vším na pozoru. Chápeš?“ Odvedla mě do obývacího pokoje, úhledné, ale trochu neosobní místnosti s tuhou pohovkou a křesly s kobaltovým nádechem. „Moc tady nevysedáváme,“ konstatovala a šla dál. „Zato tohle je moje nejoblíbenější místečko.“

Knihovna. Okamžitě ve mně vzbudila nekontrolovatelné bibliofilské nadšení. Police sahaly až ke stropu a do horních se dalo dostat jen pomocí pojízdného žebříku.

„Sabrino, to je úžasné!“

„Díky!“ Dotkla se krbové římsy. „Proto jsme ten dům koupili. Bylo nám jasné, že celý vnitřek vybouráme a přestavíme, ale jakmile jsem uviděla tuhle knihovnu, musela být moje.“

„Je neuvěřitelná.“ Kromě polic byla v místnosti pohodlná křesla, elegantní komoda a koš s přikrývkami. Nejraději bych se do jedné zachumlala a uvelebila se do křesla s čajem v jedné a knížkou ve druhé ruce. I když, ještě by se hodily pantofle a dýmka.

„Vlastně jsem zamrzla v analogovém věku. Tím chci říct, že miluju opravdové knihy, jejich vůni a to, jak působí na dotyk. Elektronická čtečka není nic pro mě.“

Láskyplně poplácala nejbližší polici. „Narodila jsem se ve špatné době. Píšu ručně, fotím polaroidem, a když na něco nechci zapomenout, píšu si poznámky na lístečky. A taky ráda dostávám dopisy.“

V policích na stěnách byly určitě stovky knih. Měla jsem nejasný pocit, že takovou knihovnu už odněkud znám…

„Popisovala jsi ji v Průniku na trh!“ vyhrkla jsem. Na poslední díl ze série Toužící srdce jsem si pamatovala velmi dobře. Arianna se skláněla nad Perryho stolem. Ostatní kolegové popíjeli vedle v salonku bourbon a Perry ji líbal zezadu na krk. Rukama vklouzl pod její šaty...

„Dobrý postřeh!“ zasmála se. „Místo komody jsem použila stůl, ale zbytek sedí! Někdy je docela vyčerpávající vymýšlet všechno úplně od nuly!“

„To věřím.“ Odvrátila jsem se, aby si nevšimla, že mi zčervenaly tváře. „Nechci si hrát na nekritickou fanynku, ale tvoje knihy mám fakt ráda.“

„Díky! Jsi moc milá.“

Určitě svoje slova myslela vážně, ale cítila jsem se trochu zklamaná. Přesně takhle odpovídala na komentáře ze sociálních sítí. Nevím, co jsem čekala, ale... asi osobnější odpověď než jen standardní větu, jakou věnuje všem.

Mávla rukou. „Jsem vděčná, že nás moje knihy spojily. Že jsi měla odvahu a oslovila mě.“

„Já taky.“ Nevyjádřila jsem se příliš výstižně. „Upřímně řečeno, jsem na tvých knížkách závislá,“ dodala jsem rychle. „Umírám touhou přečíst si další.“

„Však se dočkáš. Právě na jedné pracuju.“

Zeširoka jsem se usmála. „No, kdybys někdy potřebovala testovacího čtenáře, tak…“

„Promiň, ale text nikomu neukazuju, dokud není úplně hotový. Nikomu,“ namítla chladně. Nezněla otráveně, ale zcela určitě ani omluvně.

Bylo mi trapně. Proč jsem se nabízela? „Samozřejmě. Omlouvám se.“

„Nic se nestalo.“ Dívala se někam za mě. „Ale když už jsme to nakously, všimla jsem si otevřených dveří do mé pracovny.“

„Sabrino, ještě jednou se omlouvám, já...“

„To je v pořádku. Jde o to, že si potrpím na soukromí, když pracuju. Zvláště v této fázi. A Nathanovi se taky zásadně nelíbí, když mu někdo chodí do pokoje. Sakra, ani já tam nesmím.“

„Jistě. Už se to nebude opakovat,“ vyhrkla jsem. „Mimochodem, Virgo ráda cupuje papírky, takže i proto dám pozor, aby dveře zůstaly zavřené.“

Kéž by tu byl se mnou Mike. Kéž by něco z toho bylo moje.

„To víš, že jo.“