OSHO

KARMOU

TO

NENÍ

Stačí porozumět sám sobě

a život zkrásní

Original English title: DON´T BLAME YOUR KARMA

Copyright © 1965, 2022 OSHO International Foundation, www.osho.com/copyrights

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

Translation © Jana Žlábková, 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

Tato kniha je anglickým překladem původního díla v hindštině Satya Ka Anveshan

Obsah této knihy je výběrem z různých hovorů, jimiž se Osho obracel k živému publiku.

Všechny hovory, jež Osho pronesl, byly v úplnosti publikovány jako knihy a jsou nyní rovněž dostupné ve formě původních audionahrávek. Tyto audionahrávky lze stejně jako úplný archiv psaných textů získat on-line (elektronicky přes internet) prostřednictvím OSHO Library na www.osho.com.

OSHO is a registered trademark of Osho International Foundation, www.osho.com/trademarks

(OSHO je registrovaná obchodní značka Osho International Foundation, www.osho.com/trademarks.)

ISBN 978-80-7593-591-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-592-2 (mobi)

Předmluva

Hlavní příčinou vašeho neštěstí je mysl.

Netrpíte kvůli minulým karmám.

Neštěstí je váš vynález. Vaší přirozenou podstatou je blaženost. Neštěstí vyžaduje spoustu úsilí, musí se naplánovat, musíte ho vytvořit. Neštěstí je nepřirozené, a proto je velmi náročné. Jde proti proudu. Je neustálým konfliktem s přírodou.

Příroda nezná budoucnost, příroda je pořád tady. Je neustále v tomto okamžiku, nikde jinde. Stromy rostou v tomto okamžiku a řeky tečou v tomto okamžiku. Vše existuje v tomto okamžiku, kromě mysli. Dokonce i tělo funguje v tomto okamžiku. Krev cirkuluje v tomto okamžiku, srdce pulzuje v tomto okamžiku. Kromě mysli je všechno tady a teď. Mysl je stále kdesi daleko.

Tato mysl je hlavní příčinou vašeho neštěstí. Netrpíte kvůli minulým karmám. Tak to není. Žádný bůh vás nepředurčil k tomu, abyste trpěli. Tak to není. Netrpíte za hřích, který spáchali Adam a Eva. Tak to není. Jde o triky, díky nimž se snažíte vyhnout odpovědnosti. A využíváte cokoli. Adama a Evu… Z těch chudáků se stali obětní beránci. A pokud už tohle podobenství nestačí, což se stává, protože každá metafora časem ztratí svou působivost, potenciál, sílu a změní se v klišé, stvoříte něco nového.

Například teorii o karmě. Tvrdíte, že v minulých životech jste spáchali mnoho špatného, a proto trpíte. Nesvalujte vinu na minulé životy. V minulých životech jste byli stejní, také jste trpěli. Vaše utrpení má příčinu tady a teď, nikoli v minulých životech. Takový přístup je pouhou snahou zbavit se břemene, což je velmi nebezpečné, protože v tom případě se nikdy nezměníte, zůstanete stejní. Co můžete udělat s minulými životy? Jsou pryč, nic s nimi nenaděláte. Musíte trpět.

Nebo kismet… neodvratný osud. Nikdo vám neubližuje. Bůh není zlý, neodsoudil vás k utrpení. Kdyby to tak bylo, pak by bůh byl sadista, patologický tvor mnohem horší než ďábel. Jen tak bezdůvodně předurčuje lidi k utrpení? Pak by existence byla velmi nespravedlivá, neférová a život by byl na nic. A duchovno by bylo fraška. Bůh vás nepředurčil k utrpení. Je to pouhá představa, která s postupem času ztratila svou účinnost na lidskou mysl. Opakovala se příliš často. A totéž platí o karmě. Předurčenost zeslábla, a bylo třeba vymyslet něco nového.

Karel Marx je proti náboženství, ale v podstatě se ničím neliší. Říká, že jde o historickou nutnost, což je jinými slovy opět osudovost. Lidské utrpení je dáno historií. Trpíte kvůli ekonomickému osudu, kvůli třídnímu boji. Dokud nezmizí třídní boj, nezmizí ani utrpení. Jste v jeho rukou. Co s tím naděláte? Až přijde utopie, až přijde komunismus na tuto zem, utrpení zmizí. Utrpení způsobují boháči, kapitalisté. Ale i ti trpí. Ve skutečnosti bohatí lidé trpí mnohem víc než chudí. Proč? Protože boháči mají vše k tomu, aby netrpěli, a přesto vidí marnost věcí. Jejich utrpení je obrovské.

Chudý člověk trpí, protože má hlad. Bohatý člověk trpí, ale ne proto, že by měl hlad. Ví, že i když má krásný dům a dobré jídlo a hodnou manželku a milou rodinu a příjemné prostředí, stejně kdesi uvnitř hladoví. Jeho duše má hlad. Život nemá smysl, je prázdný a nahodilý. Tehdy procitne velké utrpení. Chudý člověk trpí fyzicky, bohatý člověk trpí psychicky.

Proč trpí boháči? Pokud by šlo jen o bohatství, neměli by trpět. Ale právě to je alibi, racionální výmluva umožňující pokračovat stejným způsobem a používat zažité vzorce. S postupem času se i z toho stalo směšné klišé.

A tak Sigmund Freud vymyslel něco jiného, řekl: „Příčinou jsou nevědomé instinkty, pudy převzaté od zvířecí podstaty. Člověk trpí kvůli ranám ve svém nevědomí.“ Ale co můžete udělat s nevědomím?

Jsou to jen různé názvy pro stejné triky, stejné strategie. „Já za to nemůžu.“ Někdo jiný, něco jiného… Nevědomí, historie, ekonomika, bůh, osud, karma, hodí se naprosto všechno – xyz – úplně všechno. Ale jedno je jisté: „Já nejsem příčinou svého utrpení.“ A v tomto triku se skrývá celé neštěstí.

Pochopte, že vy jste příčinou svého neštěstí. Nikdo jiný. Jakmile si to uvědomíte, stanete se duchovním člověkem. Už nesvalujete odpovědnost na druhé, protože prostě víte: „Já jsem příčinou svého utrpení.“ A samozřejmě budete trochu smutní a budete si připadat trochu hloupě. Jste-li vy příčinou, proč tedy neustále vytváříte sami sobě utrpení? Vždyť trpíte neradi…

Zpočátku budete posmutnělí, zmatení a nejistí. Ale brzy pocítíte úžasnou svobodu. Jestliže jste příčinou svého utrpení, pak můžete být příčinou svého požehnání, své blaženosti. A dosáhnete naprosté svobody. Jakmile člověk přijme odpovědnost sám za sebe, osvobodí se. Oprostíte se od minulé karmy, zbavíte se osudu, kismetu, historie, psychologie. Zbavíte se všech výmluv. Jakmile určíte opravdovou příčinu, začnou se věci měnit.

Philosophia Perennis, 2. série

1. kapitola

Dobro, krása a pravda

Mí drazí,

lidský život skrývá velké tajemství, stejně jako celá existence. Pokud nahlédneme do jeho hlubin, zjistíme, že život se dělí na tři části. Číslo tři je velmi tajemné. Donedávna o něm mluvili většinou jen duchovní lidé a ostatní se jim smáli. Ale teď už přijali jeho záhadnost dokonce i vědci. Jaderná exploze hmoty a její analýzy ukázaly nesmírně zajímavý fakt. Energie celé existence se skládá ze tří částí: z neutronu, protonu a elektronu. A táž energie se projevuje ve třech formách a tvoří celý vesmír.

Před několika dny jsem navštívil chrám zasvěcený Šivovi a zeptal jsem se kněze: „Jaký má význam Šivův trojzubec?“ Odpověděl: „Šiva má vždycky trojzubec. Žádný význam to nemá.“

Ovšem tento trojzubec je výsledkem moudrosti dávných mudrců. Symbolizuje číslo tři. Na světě jsou tisíce chrámů a lidé se v nich snažili vyjádřit cifru tři tisíci způsoby. Křesťané rozdělili existenci na Boha otce, na Krista syna a na Ducha svatého. Indové mají trojici, kterou tvoří Brahma, Višnu a Mahéšvara. Brahma je silou kreativní, Višnu udržovací a Mahéšvara neboli Šiva je silou destruktivní.

V lidském životě se číslo tři projevuje mnoha způsoby. Ti, kteří poznali božskost, jej rozdělili na tři aspekty, jimiž jsou sat, čid a ánanda, pravda, vědomí a blaženost. Ti, kteří zkoumali nejhlubší úrovně lidského bytí, dělí člověka na tři části, na satjam, šivam a sundaram, na pravdu, dobro a krásu.

Je třeba pochopit, že celá aritmetika jsou násobky tří. Nejspíš jste nikdy nepřemýšleli o tom, proč je číslic jen devět. Všechna čísla jsou expanzí devítky, kterou získáte, když vynásobíte třikrát tři. A je nesmírně zajímavé, že když vynásobíte devítku jakýmkoli jiným číslem, pokaždé se dostanete k devítce. Například dvakrát devět je osmnáct, a když sečtete jedničku a osmičku, dostanete devítku. Třikrát devět je dvacet sedm a dva plus sedm je devět. Pokud přičtete devítku k jakémukoli číslu z milionů, z bilionů, dostanete se pokaždé k devítce.

Prázdnota existence je mimo lidské chápání. Ale pokud ji rozdělíme na tři části, budeme ji schopni konečně pochopit. Když se trimúrti znásobí, poprvé ji spatříme. A nekonečné znásobování trimúrti nám odhalí nekonečnou expanzi existence.

Nahlédnout do trojité podstaty lidského bytí je nesmírně přínosné. Nejniternějším centrem člověka je pravda. Pravda znamená, že člověk zná sám sebe takového, jaký skutečně je. Pravda je vztah člověka ke svému opravdovému já. Hned vedle pravdy je krása. Člověk je ve spojení s přírodou, i když třeba není ve spojení se sebou. Je-li ve spojení s přírodou, projevuje se jev zvaný krása. A na samém okraji je vnější část, dobro, jež je projevem vztahu člověka k ostatním lidem. Takže dobro se týká vztahu člověka ke společnosti, krása se týká vztahu člověka k přírodě a pravda se týká vztahu člověka ke svému já.

Svět přírody je vnější, svět lidí je vnější, a potom je vlastní já. Uděláte-li v centru tři soustředné kruhy, bude nejbližší náležet pravdě. Druhý kruh náleží kráse, světu spojenému s přírodou. A třetí kruh náleží dobru. Je to kruh vztahů s druhými.

Dobro je vnější záležitost. Proto je z hlediska společnosti tak důležité. Společnost neklade duchovno nad morálku. Pro společnost je morálka koncem. Jste-li hodní na ostatní, společnost je spokojená a nic jiného od vás už nevyžaduje. Pokud jsou vaše vztahy s ostatními lidmi dobré, společnost řekne, že dosáhla svého cíle. Proto může fungovat jen s morálkou a nepotřebuje duchovno či filozofii. Dosahuje svého cíle pomocí morálky, jinak řečeno, projevováním dobra vůči druhým.

Společnost nezajímá, jestli jste dobří vůči přírodě, a dokonce ji ani nezajímá, jestli jste hodní vůči sobě. Je jí úplně jedno, že hledáte vnitřní pravdu, je jí jedno, že máte vztah ke kráse měsíce a hvězd. Jde jí o jedno jediné, o dobré vztahy s ostatními lidmi. Proto společnost klade veškerý důraz na dobro. Váží si těch, kteří dosáhli v životě dobra, světců a mudrců.

Ale z hlediska hlubin existence je dobro mělké. Je nejpovrchnějším aspektem. Proto bývají světci jen výjimečně lidé s hloubkou bytí. Ve srovnání se světci mají básníci a umělci hlubší bytí. Člověk, který je ve spojení s měsícem a hvězdami, má hlubší bytí než světci.

Kdo je spojený s měsícem a hvězdami, dokáže být snadno ve spojení s ostatními lidmi. Není to obtížné. Ale člověk, jenž se nachází ve spojení s druhými, nemusí být nutně ve spojení s měsícem a hvězdami. Kdo prožívá krásu opravdu hluboce, dosáhne i dobra. Každý, kdo nalezl krásu, najde i dobro, protože dobro je nejvyšším prožitkem krásy. Člověk, který nalezl krásu, nemůže tolerovat ošklivost špatného chování. Jednat nehezky je ošklivé. Ale ten, kdo je dobrý, může být ošklivý. Pokud chce poznat i krásu, musí se rozhodnout.

Purushottam Das Tandon navrhl spálit chrámy v Khadžuráhu, Konaraku a Puri, protože sochy v nich jsou nedůstojné. Jsou krásné, ale nejsou prý ve spojení s dobrem. Na zdech chrámu v Khadžuráhu jsou zobrazeny pohlavní akty a sochy představují nahé ženy. Purushottam Das Tandon tvrdil, že tyto chrámy by měly být srovnány se zemí, a Gándhí s jeho návrhem souhlasil. Kdyby se proti nim nepostavil Rabíndranáth Thákur, přišla by Indie o nesmírně cenné historické poklady. Tandon byl muž dobra, šlo mu jen o to, co je správné. Nehodlal tolerovat krásu, která by mohla vyvolávat nesprávné myšlenky. Přijal by klidně i ošklivost, kdyby vedla k dobru.

Proto země, v nichž mají velký vliv kněží, jsou zeměmi s velmi malou úctou ke kráse. A patří mezi ně bohužel i naše země. V této zemi si krásy neváží. Hledí na ni svrchu, znevažují ji. Když se hrabě Keyserling vrátil z Indie, napsal: „Z Indie mám dojem, že ošklivost je duchovní hodnotou a nemoc duchovní kvalitou. Být špinavý je předpoklad k následování duchovní cesty.“

Džinistický mnich se nekoupe. Čím víc páchne potem, tím hlubší je jeho duchovní praxe. Nečistí si zuby. Když je nablízku, zvedne se vám žaludek, a pak zjistíte, že jste poblíž mnicha. Indie si vždy vážila dobra, což byl pro krásu smrtící jed. A Gándhí je podle mě nejvyšším symbolem dobra.

Dobré je prvním kruhem člověka, velmi mělkým, první příčkou žebříku. Není hluboké. „Dobří lidé“ se zabývají pouze vztahy s druhými, zvažují, jak by se k nim měli chovat, ale nikdy nepřemýšlejí o tom, jací vlastně jsou. Nezajímá je, že kromě člověka existuje na světě i něco jiného: skály, řeky a hory. Pokud zredukujete nekonečnou existenci na lidskou společnost, zúží se celý svět a život.

Navíc přirozeně hrozí nebezpečí, že se z člověka praktikujícího dobro stane pokrytec. Neplatí to pokaždé, ale může se to stát, protože žije jen na okraji. Snažil se uchopit život shora a necítí jeho kořeny. Zkouší prožívat život v jeho rozkvětu a chce vyleštit jeho vnější vrstvu. Tříbí svůj charakter, pije filtrovanou vodu, o všem dlouze hloubá, aby rozhodl, co je, a co není správné. Snaží se určit, co mu přinese respekt druhých. Neustále o něčem uvažuje, a přitom žije na okraji. Nemůže jít hlouběji.

Podle mého názoru je Gándhí nejvyšším symbolem dobra, ztělesněním dobra. Pokud se člověk vyvíjí špatně, je jako Hitler, a jestliže se vyvíjí dobře, je jako Gándhí. Ale oba se nacházejí na stejném vnějším okraji.

Možná nevíte, že Hitler nikdy nekouřil a nejedl maso. Chodil spát v určitý čas a každé ráno se budil hodně brzy. Když se podíváte na jeho život, máte pocit, že byl mnich. A přitom na této zemi nebyl nikdo tak zlý jako on.

Chvíli se nad tím zamyslete. Kdyby občas kouřil a dal si drink a snědl maso, nemusel by podle mě svět tolik trpět. Kdyby opravdu miloval ženy nebo si někdy tajně popovídal se sousedovou manželkou, nemusel by svět tolik trpět. Ten muž byl uzavřený ze všech stran a na všech úrovních. Pokud se někdo usilovně snaží chovat se pořád správně, projeví se v něm nakonec ošklivost, a to naplno.

Proto lidem, kteří prosazují nenásilí, vyzařuje násilí z očí, z nosů a z rukou. Kdo dodržuje celibát, myslí dvacet čtyři hodin denně na sex. Kdo se občas postí… jestli je mezi vámi takový nešťastník, dobře ví, že si celý den představuje jídlo a v noci se mu zdá jenom o jídle.

Pokud se někdo hodně usilovně snaží být dobrý, nebude výsledkem dobro, ale pokrytectví a různé úchylky. Jestliže praktikuje dobro s naprostou vnímavostí, nestane se z něj pokrytec, bude dobrým člověkem. Ale pořád jen na povrchu, ne hodně hluboko.

Druhý kruh patří kráse. Určitý způsob chování je projevem dobra a dalším kruhem je vnitřní estetický pocit, citlivost, vnímání a prožívání krásy. Gándhí je ztělesněním prvního kruhu, symbolem úspěchu, a Hitler je pro mě příkladem největšího neúspěchu prvního kruhu. V případě druhého kruhu představuje jeho rozkvět Rabíndranáth Thákur. V jeho životě je krása naprosto vším.

Doslechl jsem se, že Gándhí byl jednou hostem v domě Rabíndranátha. Gándhí se chodíval večer projít, a tak se Rabíndranátha zeptal, jestli chce jít s ním. Rabíndranáth řekl: „Rád, jen se musím učesat.“ Což Gándhí samozřejmě nedokázal pochopit. Představa, že se někdo starý zabývá česáním vlasů, mu připadala směšná. Stejně jako každému světci. Kdyby šlo o kohokoli jiného, Gándhí by okamžitě něco řekl, ale v tomhle případě mlčel. Kdyby ho kritizoval, dal by najevo nesouhlas, ale v podstatě toho dosáhl i mlčením.

Rabíndranáth se odebral do domu. Uplynulo pět minut a pořád se nevracel. Nepřišel ani po deseti minutách. Gándhímu došla trpělivost. Šel dovnitř a začal ho hledat. Po chvíli ho uviděl, jak stojí před velkým zrcadlem a je natolik zabraný do česání svých bílých vlasů, že zapomněl na procházku. Gándhí se ho zeptal: „Co to děláte? V tomhle věku se zabývat česáním vlasů!“

Rabíndranáth se otočil. Podle výrazu tváře bylo zjevné, že je hluboce ponořený do meditace. A pak pravil: „Když jsem byl mladý, chodil jsem většinou ven neučesaný. Čím jsem starší, tím víc mě baví česat si vlasy.“

Vydali se na procházku a během hovoru Rabíndranáth řekl: „Já osobně si myslím, že pokud někomu připadám ošklivý, činím ho tím nešťastným. A činit někoho nešťastným je stejné jako páchat na něm násilí. Jestliže někomu připadám krásný, činím ho šťastným. A rozdávat štěstí je projevem nenásilí.“

Rabíndranáth říká, že když někomu připadá krásný, činí ho šťastným, a rozdávat štěstí je projev nenásilí. Pokud někomu připadá ošklivý, činí ho nešťastným, a činit někoho nešťastným je stejné jako ubližovat mu. Chce tím říct, že jeho morálka ho nabádá, aby vždycky vypadal krásně. A tvrdí to do posledního dechu, má na božskost jedinou prosbu: nechce být ošklivý, nechce přijít o svou krásu.

Je zajímavé, že jak Rabíndranáth stárnul, byl krásnější. Málokdo je před smrtí tak krásný, jako byl on. A když někdo přistoupil k jeho smrtelnému loži, viděl vlasy a vousy bílé jako sníh na vrcholcích Himálaje, jako by byl celý zasněžený, jako by se změnil v Gauríšankar.

V jeho mysli byla krása hluboce zakořeněná. Tak hluboce, že vnímal dobro jako jeden z aspektů krásy a všechno špatné jako aspekt ošklivosti. Špatný člověk není špatným kvůli tomu, co dělá. Je špatný, protože je ošklivý. A činy špatného člověka jsou špatné jen proto, že mají špatné důsledky. A ty jsou ošklivé. Nejde o to, že jsou nemorální, jde o to, že jsou ošklivé. A pokud mnich vnáší do života ošklivost, bude Rabíndranáth proti němu.

Kdo je schopný vnímat krásu alespoň trochu, vstoupí do světa mimo tento svět lidí. A ten je mnohem větší. Běžně žijeme ve světě lidí, ale ani v něm nežijeme naplno. Žijeme v něm jen částečně. Kromě lidí jsou tu stromy, skály, hory, měsíc, hvězdy, obloha. Kolem nás je rozsáhlý prostor, ale my s ním nejsme ve spojení.

Před časem provedli v Londýně průzkum mezi školáky. Milion dětí nikdy neviděl krávu, sedm set dětí nikdy nebylo na farmě. Děti, které neviděly krávu a nebyly na farmě, jsou úplně odpojeny od existence. Nemají s ní vztah. Mají vztah pouze se světem lidí.

Pokud přistupujeme ke světu z hlediska krásy, zbavíme se poprvé podmínek. A bez nich získají vztahy hloubku. S podmínkami mají vztahy jinou hloubku, jež vlastně není hloubkou. Vztah pramenící z krásy vede člověka hlouběji do jeho bytí. Básníci, malíři, tanečníci, sochaři, hudebníci tvoří krásu a jsou lidmi, kteří prožívají život v kráse.