I.

II.

Názov: 33 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, dlhšie

Séria: Poviedky na večery a noci #3/7

ANDREW LANG

RÓBERT HODOŠI

III. (ISBN)

PDF

ISBN 978-80-570-5494-8

EAN 9788057054948

EPUB

ISBN 978-80-570-5495-5

EAN 9788057054955

MOBI

ISBN 978-80-570-5496-2

EAN 9788057054962

IV. (Anotácia)

33 dlhších starodávnych rozprávok zo sveta publikovaných v Anglicku pred rokom 1910. Zhromaždil ich škótsky spisovateľ Andrew Lang (*1844, +1912). Je to výber z 12 kníh známych pod názvom The Coloured Fairy Books (Farebné rozprávkové knihy.) Dĺžka týchto dlhších poviedok na večery a noci je od 3790 do 4760 slov, alebo 12 až 14 strán. E-kniha obsahuje poviedky od 344. do 376. z celého súboru 400 poviedok zoradených od najkratších po najdlhšie.

Keďže tieto mystické poviedky sú už trochu dlhšie, každá z nich obsahuje v sebe niekoľko príbehov, vyžaduje sa pri nich i znalosť vyšších čiže abstraktných duševných schopností a funkcií, a týmto smerom i rozvíjajú predstavivosť či imagináciu čitateľov. Je to predsa len fantastický svet aj našich predkov v celosvetovej histórii na divadelných doskách literárneho života v minulých storočiach. Avšak s námetmi týchto literárnych diel sa stretávame v rôznych médiách i dodnes.

„Chcete mať inteligentné deti?

Čítajte im rozprávky.

Chcete mať ešte inteligentnejšie deti?

Čítajte im ešte viacej rozprávok.“

(Albert Einstein)

V. (Tiráž)

Titul: 33 poviedok na večery a noci

Podnadpis: Starodávne rozprávky, dlhšie

Séria: Poviedky na večery a noci #3/7

Autori: Andrew Lang, Róbert Hodoši, +ďalší

Editoval a zozbieral: Andrew Lang (*1844, +1912)

Roky pôvodného vydania poviedok: 1889-1910

Výber zostavil, preložil a spracoval: Róbert Hodoši

Jazyková úprava: Róbert Hodoši

Vydal: Robert Hodosi, Lovce, SK

1. slovenské vydanie eKnihy: 2024

Počet strán: 448 (A5)

Počet slov: 141 tisíc

Obrázok na obálke: pixabay.com, Willgard Krause

Spracovanie obálky: Lydia Hlozakova

Copyright © Robert Hodosi (*1975), 2024, SK

Kontakt na vydavateľa: poviedky123@gmail.com

Odkaz pre audio nahrávky:

www.audiolibrix.com

www.martinus.sk

www.kosmas.cz

www.luxor.cz

www.alza.sk

VI. (Vydavateľstvo R.H.)

Ďalšie knihy, eKnihy a audioknihy z vydavateľstva Robert Hodosi

1000 slov a 4000 fráz, anglicky-slovensky, Róbert Hodoši

101 poviedok na večery a noci, Róbert Hodoši, Andrew Lang

Poviedky, anglicky, slovensky, Róbert Hodoši, Andrew Lang

Traja mušketieri, Alexandre Dumas

Tisíc a jedna noc, Pobavenie z arabských nocí, Andrew Lang

100-ročné rozprávky (1), Modrá kniha rozprávok, Andrew Lang

7 kníh zo série: Poviedky na večery a noci, A. Lang, R. Hodoši

100+1 poviedok na večery a noci

Séria: Poviedky na večery a noci #1/7, najkratšie

77 poviedok na večery a noci

Séria: Poviedky na večery a noci #7/7, kratšie

66 poviedok na večery a noci

Séria: Poviedky na večery a noci #6/7, krátke

55 poviedok na večery a noci

Séria: Poviedky na večery a noci #5/7, stredne dlhé

44 poviedok na večery a noci

Séria: Poviedky na večery a noci #4/7, dlhé

33 poviedok na večery a noci

Séria: Poviedky na večery a noci #3/7, dlhšie

22+2 poviedok na večery a noci

Séria: Poviedky na večery a noci #2/7, najdlhšie

Obsah

I.

II.

Názov: 33 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, dlhšie

Séria: Poviedky na večery a noci #3/7

ANDREW LANG

RÓBERT HODOŠI

III. (ISBN)

IV. (Anotácia)

V. (Tiráž)

VI. (Vydavateľstvo R.H.)

Obsah

1*/ Príbeh princa, alebo ambiciózny krajčír

2*/ Čarovná breza

3*/ Sedem Šimonov

4*/ Jano, syn vojaka

5*/ Čarovný prsteň a Martin

6*/ Biely medveď

7*/ Zámok Soria Moria

8*/ Malá dobrá myška

9*/ Začarované prasiatko

10*/ Zlatovláska

11*/ Škriatok Rubecál

12*/ Kráľ, ktorý chcel byť silnejší ako osud

13*/ Veľký a Malý Klaus

14*/ Príbeh Čičiho

15*/ Gajdoš Tadeáš

16*/ Estónsky drak zo severu

17*/ Neviditeľný princ

18*/ Sestra Slnka

19*/ Princ a princezná v lese

20*/ Zvieratá v džungli

21*/ Minikin a Kráľ Pipin

22*/ Princ Miláčik

23*/ Príbeh Emila a Emílie

24*/ Strážca čarovnej gule

25*/ Začarovaný kanárik

26*/ Kari Županová

27*/ Princ Švihák a princezná Zaza

28*/ Príbeh malého kráľa Loka

29*/ Grófka od fontány a rytier Kynon

30*/ Tichá princezná a pašov syn

31*/ Princ Narcis a princezná Potentila

32*/ Gazela a žobrák

33*/ Čierny zlodej a Rytier z rokliny

***KONIEC ***

Poznámky...

1*/ Príbeh princa, alebo ambiciózny krajčír

Andrew Lang

344. diel zo 400, počet slov 3790

Kedysi dávno žil poctivý mladý krajčír menom Labakan, ktorý pracoval pre šikovného pána v Alexandrii. Nikto nemohol Labakana nazvať hlúpym ani lenivým. Pretože keď sa rozhodol, pracoval mimoriadne dobre a rýchlo. Ale niečo na ňom nebolo úplne v poriadku. Niekedy zošíval tak rýchlo, akoby mal rozžeravenú ihlu a horiacu niť. Inokedy sedel stratený v myšlienkach a s takým zvláštnym pohľadom pozeral okolo seba, že jeho spolupracovníci vraveli:

„Labakan sa dnes zase dostal do svojej aristokratickej tváre.“

Každý piatok si obliekol svoje najlepšie rúcho, ktoré kúpil za peniaze, čo sa mu podarilo našetriť, a išiel do mešity. Keď sa po modlitbách vracal naspäť a stretol nejakého priateľa, ktorý ho pozdravil:

„Dobrý deň!“ alebo „Ako sa máš, môj priateľ Labakan?“ milostivo zakýval rukou alebo povýšenecky a blahosklonne iba kývol hlavou. A ak mu jeho pán náhodou povedal, ako zvykol niekedy:

„Labakan, ty skutočne vyzeráš ako princ,“ veľmi sa potešil a odpovedal: „Tiež si si to všimol?“ alebo „Nuž, to si už dlho myslím.“

Veci sa takto diali nejaký čas a pán sa zmieril s Labakanovými nezmyselnosťami, pretože celkovo bol dobrým človekom a šikovným robotníkom.

Jedného dňa sa stalo, že náhodou prechádzal cez Alexandriu sultánov brat, ktorý si chcel dať trochu pozmeniť jedno zo svojich rúch. Tak poslal po hlavného krajčíra, ktorý odovzdal rúcho Labakanovi ako svojmu najlepšiemu pracovníkovi.

Večer, keď všetci opustili dielňu a odišli domov, veľká túžba vyhnala Labakana späť na miesto, kde viselo kráľovské rúcho. Dlho tam stál a díval sa naň. Obdivoval bohatý materiál a na ňom nádhernú výšivku. Napokon to už nevedel dlhšie vydržať. Cítil, že si ho musí vyskúšať. A ajhľa! Pozrimeže! Pasovalo mu, akoby bolo vyrobené zrovna pre neho.

„A či nie som taký dobrý princ ako hociktorý iný?“ pýtal sa sám seba a hrdo chodil po miestnosti. „A či môj pán nehovorí často, že vyzerám ako princ?“

Zdalo sa mu, že musí byť synom nejakého neznámeho panovníka. A napokon sa rozhodol, že vyrazí do sveta a bude cestovať a hľadať svoje nové urodzené miesto v spoločnosti.

Mal pocit, akoby mu nádherné rúcho poslala akási víla. Dával si dobrý pozor na to, aby nezanedbal taký vzácny dar. Pozbieral všetky svoje úspory a v rúšku nočnej tmy odišiel cez brány Alexandrie.

Nový princ vzbudzoval veľkú zvedavosť, kamkoľvek len šiel. Pretože sa nezdalo, že by jeho skvostné rúcho a vznešené správanie bolo vhodné pre človeka cestujúceho pešo. Ak sa ho niekto na to spýtal, veľmi dôležito a tajomne odpovedal, že má na to svoje vlastné dôvody, prečo nejazdí na koni.

Čoskoro však zistil, že keď chodí všade pešo, je pre ostatných naozaj smiešny. A tak si nakoniec zaobstaral pokojného, poslušného starého koňa, ktorého kúpil za dobrú cenu.

Jedného dňa, ako sa túlal na svojom koni, ktorý sa volal Murva, ho predbehol jeden jazdec, ktorý ho požiadal, aby sa k nemu pripojil. Že si budú krátiť spoločnú cestu príjemným rozprávaním. Tento nový známy bol bystrý, veselý a dobre vyzerajúci mladý muž, ktorý sa čoskoro zahĺbil do rozhovoru a kládol veľa otázok. Labakanovi povedal, že sa volá Omar, že je synovcom Elfi Beja a že cestuje, aby vykonal príkaz, ktorý mu dal jeho strýko na smrteľnej posteli. Labakan sa mu nechcel o všetkom zdôveriť. Tak mu povedal len toľko, že aj on je urodzeného pôvodu a že cestuje za potešením.

Títo dvaja mladí muži sa teda spriatelili a ďalej už išli spoločne. Na druhý deň cesty sa Labakan opýtal Omara na príkazy, ktoré musí vykonať. Na svoje veľké prekvapenie si vypočul nasledujúci príbeh:

Elfi Bej, paša z Káhiry, vychovával Omara od jeho najranejšieho detstva. Chlapec svojich rodičov nikdy nepoznal. Na smrteľnej posteli si Elfi Bej dal zavolať Omara, ktorému povedal, že nie je jeho synovcom, ale synom mocného kráľa. Astrológovia tohto kráľa varovali pred prichádzajúcimi nebezpečenstvami. A preto poslal malého princa preč a prisahal, že ho uvidí až na jeho dvadsiate druhé narodeniny.

Elfi Bej nepovedal Omarovi meno jeho otca, ale výslovne si želal, aby bol na štvrtý deň nasledujúceho mesiaca pri veľkom stĺpe, ktorý je vzdialený od Alexandrie smerom na východ štyri dni cesty. Práve vtedy bude mať dvadsaťdva rokov. Tu má stretnúť nejakých mužov, ktorým má dať dýku, čo mu dal Elfi Bej, a povedať: „Ja som ten, koho hľadáte.“

Ak odpovedia: „Nech je pochválený prorok, ktorý ťa zachránil,“ má ich nasledovať a oni ho odvedú priamo k jeho otcovi.

Labakan bol týmto príbehom veľmi prekvapený a zaujatý. Ako si ho celý vypočul, nemohol si pomôcť a hľadel na princa Omara so závistlivými očami. Bol nahnevaný, že jeho priateľ dostane takú skvelú pozíciu, po ktorej on sám tak veľmi túžil. Začal porovnávať medzi sebou a princom. A bol povinný si priznať, že je to dobre vyzerajúci mladý muž s veľmi dobrým vystupovaním a príjemným výrazom tváre.

Zároveň si bol istý, že keby bol on na princovom mieste, každý kráľovský otec by bol naňho veľmi hrdý.

Tieto myšlienky ho prenasledovali celý deň a počas celej noci sa mu o nich snívalo. Prebudil sa veľmi skoro. Keď si všimol, že Omar stále pokojne spí so šťastným úsmevom na tvári, v mysli sa mu náhle objavilo želanie, aby násilne alebo prefíkanosťou získal veci, ktoré mu neprajný osud odoprel.

Dýka, ktorá mala slúžiť ako pas, trčala Omarovi spoza jeho opasku. Labakan ju jemne vytiahol a chvíľu rozmýšľal nad tým, či ňou pichne do srdca princa, ktorý ešte spal. Pri myšlienke na vraždu sa však celý roztriasol. A tak sa uspokojil s tým, že si dal dýku za opasok. Potom si pre seba osedlal Omarovho rýchleho koňa. A keď sa princ prebudil a všimol si svoju stratu, jeho spoločník bol už na míle ďaleko.

Labakan dva dni vytrvalo jazdil. Bál sa, aby sa nakoniec predsa len Omar nedostal na miesto stretnutia pred ním. Na konci druhého dňa uvidel v diaľke veľký stĺp, ktorý stál na malom kopci uprostred roviny a bolo ho vidno veľmi ďaleko. Ako sa naň Labakan pozrel, srdce sa mu veľmi rozbúchalo. Hoci mu ešte zostával čas, aby si to všetko dobre premyslel, pre svoje svedomie mu bolo dosť ťažko na srdci a celý bol znepokojený. Povzbudzovala ho však myšlienka, že sa určite musel narodiť ako kráľ. A išiel odvážne ďalej.

Okolie bolo celkom holé a púštne. Bolo veľmi dobré, že si tento nový princ priniesol so sebou jedlo na niekoľko dní. Pretože ešte dva dni zostávali do stanoveného času.

V polovici nasledujúceho dňa uvidel dlhý sprievod koní a tiav, ktoré k nemu prichádzali. Zastavili sa pod kopcom, kde postavili niekoľko nádherných stanov. Všetko vyzeralo ako eskorta nejakého dôležitého človeka. Labakan rýchlo uhádol, že všetci títo ľudia sem prišli kvôli nemu. Ale miernil svoju nedočkavosť tým, že jeho želania sa môžu splniť až na štvrtý deň.

Prvé lúče vychádzajúceho slnka zobudili šťastného krajčíra. Osedlal si koňa a pripravoval sa na cestu k stĺpu. Nedokázal si však pomôcť a zase mal hlavu plnú výčitiek pre trik, ktorý hral, a pre skazené nádeje skutočného princa. Ale kocky boli hodené a jeho samoľúbosť mu šepkala, že vyzerá ako mladý muž, akého by si želal za syna i ten najpyšnejší kráľ. A navyše, čo sa stalo, sa už neodstane.

S týmito myšlienkami pozbieral všetku svoju odvahu, vyskočil na koňa a za necelú štvrťhodinu bol na úpätí kopca. Tu zosadol, koňa priviazal o krík, vytiahol dýku princa Omara, a išiel hore na kopec.

Pri stĺpe stálo šesť mužov a uprostred nich bola vysoká statná postava nejakého dôležitého muža. Mal na sebe drahé rúcho zo zlatého plátna, kašmírový šál a biely turban s bohatými klenotmi. Bolo vidno, že je to veľmi bohatý muž z vysokej spoločenskej vrstvy.

Labakan išiel priamo k nemu, sklonil sa a podal mu dýku so slovami: „Ja som ten, koho hľadáte.“

„Nech je pochválený prorok, ktorý ťa zachránil,“ odpovedal starec so slzami radosti. „Objím ma, môj drahý syn Omar!“

Hrdého krajčíra tieto slávnostné slová tak dojali, že so zmiešanými pocitmi hanby a radosti klesol starému kráľovi do náručia.

Jeho bezoblačné šťastie však netrvalo dlho. Ako zdvihol svoju hlavu, uvidel jazdca, ktorý išiel pomaly na unavenom či tvrdohlavom koni po rovine.

Veľmi skoro Labakan spoznal svojho starého koňa Murvu a skutočného princa Omara. Ale keď už raz klamal, rozhodol sa, že neprezradí svoj podvod.

Keď sa jazdec konečne dostal na úpätie kopca, zoskočil zo sedla a ponáhľal sa hore ku stĺpu.

„Počkajte!“ zvolal. „Nech už ste ktokoľvek, nenechajte sa oklamať týmto potupným podvodníkom. Volám sa Omar! A nech sa ma nikto nesnaží o to pripraviť!“

Tento vývoj vecí priviedol okolostojacich do veľkého prekvapenia. Hlavne starý kráľ sa zdal byť veľmi dojatý a pozeral z jednej tváre na druhú. Napokon s núteným pokojom prehovoril Labakan: „Najmilostivejší pane a otec, nenechaj sa týmto mužom oklamať. Pokiaľ ja viem, je to pološialený krajčírsky učeň z Alexandrie, ktorý sa volá Labakan a ktorý si skutočne zaslúži viac zľutovania ako hnevu.“

Počiatočné zúrenie princa skončilo a so slzami v očiach zvolal na kráľa: „Moje srdce mi hovorí, že si môj otec, a v mene mojej matky ťa prosím, aby si ma vypočul.“

„Och, nebo chráň, len to nie,“ znela kráľova odpoveď. „Opäť hovorí nezmysly. Ako mohol chudák dostať takéto predstavy do svojej hlavy?“

S týmito slovami sa kráľ chytil za Labakanove rameno, aby sa mohol oňho podopierať cestou z kopca. Obaja nasadli na bohato ozdobené kone, na ktorých klusali po rovine v čele svojich nasledovníkov.

Nešťastnému princovi zviazali ruky a nohy, a pripútali ho na ťavu. Po oboch stranách išli vedľa neho strážcovia a dávali naňho dobrý pozor.

Starým kráľom bol Sached, wachabský sultán. Po mnoho rokov nemal žiadne deti. Napokon sa mu narodil syn, po ktorom tak veľmi túžil. Ale keď sa poradil s veštcami a čarodejníkmi, všetci hovorili, že do jeho dvadsiatich dvoch rokov mu hrozí nebezpečenstvo, že ho zrania nepriatelia. Takže, aby bol v bezpečí, sultán zveril malého princa svojmu dôveryhodnému priateľovi Elfi Bejovi a pripravil sa o šťastie vidieť ho rásť na celých dvadsaťdva rokov. To všetko povedal sultán Labakanovi, ktorého vzhľad a dôstojné správanie sultána veľmi potešili.

Keď dorazili do svojej vlastnej krajiny, na každom kroku ich vítali s radosťou. Pretože správa o bezpečnom návrate princa sa rozšírila ako blesk. Každé mesto a dedina boli vyzdobené. A všetci obyvatelia sa tlačili, aby ich mohli pozdraviť s výkrikmi radosti a vďačnosti. To všetko naplnilo Labakanove hrdé srdce nadšením, zatiaľ čo nešťastný Omar to sledoval v tichom zúrení a zúfalstve.

Nakoniec sa dostali do hlavného mesta, kde boli verejné radosti veľkolepejšie a žiarivejšie než kdekoľvek inde. Kráľovná ich čakala vo veľkej sieni paláca. Okolo nej bol celý kráľovský dvor. Začalo sa stmievať a stovky farebných závesných lámp svietili, aby zmenili noc v deň.

Najjasnejšie svietili okolo trónu, na ktorom sedela kráľovná a ktorý stál na štyroch schodoch z čistého zlata vykladaného ametystmi. Štyria najväčší šľachtici v kráľovstve držali nad kráľovnou baldachýn z karmínového hodvábu a šejk z Mediny ju ovieval vejárom z pávích pier.

Takto kráľovná čakala na svojho manžela a syna. Ani ona nevidela Omara od jeho narodenia. Ale toľko veľa snov jej ukázalo, ako bude vyzerať, až mala pocit, že ho spozná i medzi tisícmi.

A teraz zvuky trúb a bubnov, výkriky a volania na slávu oznámili dlho očakávaný okamih. Dvere sa otvorili dokorán a popri ukláňajúcimi sa dvoranmi a sluhami pristúpil k trónu kráľ, ktorý viedol svojho údajného syna za ruku.

„Tu je ten,“ povedal, „po kom túžiš už toľko veľa rokov.“

Kráľovná ho však prerušila: „To nie je môj syn!“ zvolala. „To nie je tvár, ktorú mi prorok ukázal v mojich snoch!“

Kráľ sa práve chystal namietať, keď vtom sa dvere prudko otvorili a princ Omar vtrhol dnu. Podarilo sa mu uniknúť strážcom, ktorí ho prenasledovali. Hodil sa na zem pred trón a lapal po dychu:

„Tu zomriem! Okamžite ma zabi, krutý otče! Pretože túto hanbu už nedokážem viacej znášať.“

Okolo nešťastného muža sa všetci tlačili. Strážcovia sa ho práve chystali uchopiť, keď vtom zo svojho trónu vyskočila kráľovná, ktorá bola spočiatku v nemom úžase veľmi prekvapená.

„Počkajte!“ zvolala. „Tento je ten pravý a žiaden iný. Toto je ten, ktorého moje oči nikdy nevideli, ale ktorého moje srdce pozná.“

Stráže ustúpili. Ale kráľ na ne zavolal zúrivým hlasom, aby šialenca zaistili.

„Ja som ten, kto to musí rozsúdiť,“ povedal rozkazovačným tónom. „O tejto záležitosti nemôžu rozhodnúť sny žien, ale len určité neklamné znamenia. A preto tento mladý muž,“ pritom ukázal na Labakana, „je môj syn, pretože to on mi priniesol dôkaz od môjho priateľa Elfiho – dýku.“

„Ukradol mi ju,“ zakričal Omar. „Zradil moju dôveru.“

Kráľ však nepočúval hlas svojho syna, lebo bol zvyknutý, že sa vždy spoľahne na svoj vlastný úsudok. Nešťastného Omara dal odviesť z haly, zatiaľ čo on sám odišiel s Labakanom do svojich izieb. Veľmi sa hneval na svoju manželku kráľovnú, a to aj napriek ich dlhoročnému šťastnému spoločnému životu.

Kráľovnú premohol smútok. Bola si istá, že podvodník si získal náklonnosť a srdce jej manžela a že nahradil jej skutočného syna.

Keď sa jej podarilo prekonať prvotný šok, začala premýšľať, ako by vedela presvedčiť kráľa o jeho omyle. Samozrejme že je to ťažká záležitosť. Pretože muž, ktorý vyhlásil, že je Omar, a priniesol dýku ako dôkaz, okrem toho rozprával aj o mnohých veciach, ktoré sa stali, keď bol ešte dieťaťom. No i tak zavolala k sebe svoje najstaršie a najmúdrejšie dámy a spýtala sa ich na radu. Ale žiadna z nich jej nevedela poradiť. Nakoniec jedna veľmi rozumná starenka povedala:

„Nevolal ten mladý muž, ktorý priniesol dýku, toho druhého, ktorého Vaša Výsosť považuje za svojho syna, Labakan a nepovedal, že je to šialený krajčír?“

„Áno,“ odpovedala kráľovná, „ale čo s tým môžeme dokázať?“

„No, môže byť pravdou,“ povedala stará dáma, „že podvodník nazval vášho skutočného syna svojím vlastným menom. Ak je to tak, viem o prvotriednom spôsobe, ako zistiť pravdu.“

A zašepkala pár slov kráľovnej, ktorá sa zdala byť veľmi spokojná a okamžite išla za kráľom.

Kráľovná bola veľmi múdra žena. Predstierala, že sa určite pomýlila. Chcela však už iba toľko, aby obidvoch mladých mužov podrobili skúške, aby sa dokázalo, kto z nich je skutočným princom.

Kráľ, ktorého trápilo, že sa rozzúril na svoju drahú manželku, okamžite s tým súhlasil. A tak mu kráľovná povedala:

„Niekto iný by im určite prikázal, aby jazdili na koňoch alebo strieľali. Ale tieto zručnosti sa každý vie ľahko naučiť. Preto by som im chcela dať úlohu, ktorá si vyžaduje bystrý rozum a šikovné ruky. A tak chcem zistiť, ktorý z nich vie urobiť lepšiu tuniku a nohavice.“

Kráľ sa zasmial. „Nie, nie, to sa nikdy nestane. Myslíš si, že môj syn bude súťažiť s tým šialeným krajčírom v tom, kto z nich vie urobiť to najlepšie oblečenie? Ó, drahá, nie, to on nikdy neurobí.“

Kráľovná však požadovala, aby dodržal svoj sľub. A keďže kráľ bol mužom slova, tak nakoniec s jej návrhom súhlasil. Išiel za svojím údajným synom a prosil ho, aby poslúchol vrtoch svojej matky, ktorá od neho požaduje, aby vyrobil tuniku.

Dôstojný Labakan sa len tak pre seba zasmial. „Ak je to všetko, čo chce,“ pomyslel si, „Jej Výsosť sa čoskoro poteší.“

Pripravili sa dve miestnosti s kúskami látky, nožnicami, ihlami a niťami a každého mladíka zavreli do jednej z nich.

Kráľ bol dosť zvedavý, aký druh odevu jeho syn vyrobí. A kráľovnú výsledok jej experimentu tiež dosť znepokojoval.

Na tretí deň poslali po oboch mládencov, aby priniesli svoju prácu. Labakan prišiel prvý. Rozprestrel svoju tuniku pred očami udiveného kráľa a povedal:

„Pozri, otče, pozri, moja ctená matka, toto je naozaj majstrovské dielo. Stavím sa, že sám dvorný krajčír by nevedel urobiť lepšie.“

Kráľovná sa usmiala a otočila sa k Omarovi:

„A čo si urobil ty, syn môj?“

A on netrpezlivo odhodil látku a nožnice na podlahu so slovami:

„Naučili ma ovládať koňa, tasiť meč a hodiť kopijou na šesťdesiat krokov, ale nikdy som sa neučil šiť. Také niečo by bolo pod úroveň žiaka Elfi Beja, vládcu Káhiry.“

„Ach, skutočný syn svojho otca,“ zvolala kráľovná. „Rada by som ťa objala a volala svojím synom! Odpusť mi môj pán a manžel,“ dodala a obrátila sa na kráľa, „že som sa pokúsila zistiť pravdu týmto spôsobom. Vidíš už, kto z nich je princ a kto krajčír? Táto tunika je skutočne veľmi pekná, ale zaujímalo by ma, ktorý majster naučil tohto mladého muža šiť oblečenie.“

Kráľ sedel zahĺbený v myšlienkach. Striedavo pozeral na svoju manželku a na Labakana, ktorý sa snažil čo najlepšie zakryť svoje rozčúlenie nad svojou vlastnou hlúposťou. Nakoniec kráľ povedal:

„Ani táto skúška ma neuspokojí. Ale našťastie poznám spôsob, ako zistiť, či som bol podvedený alebo nie.“

Nariadil, aby mu osedlali jeho najrýchlejšieho koňa. Nasadol naň a osamote odcválal krátku vzdialenosť do lesa. Tu žila krásna víla Adolzajda, ktorá často pomáhala kráľom dobrými radami. A práve k nej sa vybral.

Uprostred lesa sa nachádzalo otvorené priestranstvo obklopené krásnymi cédrovými stromami. Malo to byť obľúbené miesto víly. Keď sa tam kráľ dostal, priviazal koňa o strom. Postavil sa doprostred otvoreného miesta a povedal:

„Ak je pravda, že si pomohla mojim predkom v čase ich núdze, neopovrhuj ich potomkom, ale daj mi radu, pretože moje myslenie je tu u konca.“

Sotva dohovoril, keď vtom sa jeden z cédrových stromov otvoril a vystúpila z neho postava celá zahalená v bielom.

„Poznám tvoju záležitosť, kráľ Sached,“ povedala. „Chceš byť spravodlivý. Preto ti pomôžem. Vezmi tieto dve malé krabičky a obidvom mladým mužom, ktorí tvrdia, že sú tvojimi synmi, daj vybrať jednu z nich. Som si istá, že skutočný princ neurobí žiadnu chybu.“

Potom mu dala dve malé krabičky zo slonoviny a so zlatom a perlami. Na vrchnáku, ktorý kráľ nevedel otvoriť, bol diamantový nápis. Na jednom z nich stáli slová: „Česť a sláva,“ a na druhom: „Bohatstvo a šťastie.“

„To bude ťažká voľba,“ pomyslel si kráľ, ako cválal domov.

Nestrácal čas a poslal pre kráľovnú a celý svoj kráľovský dvor. Keď boli všetci zhromaždení, naznačil, aby priviedli Labakana. Hrdo vstúpil do miestnosti a prišiel až k trónu, kde si pokľakol a spýtal sa:

„Čo rozkazuje môj pán a otec?“

Kráľ odpovedal: „Môj synu, boli znesené pochybnosti na tvoj nárok na tvoje meno. Jedna z týchto krabičiek obsahuje dôkaz o tvojom narodení. Vyber si sám. Bezpochybne si vyberieš správne.“

Potom ukázal na slonovinové krabičky, ktoré boli položené na dvoch malých stolíkoch blízko trónu.

Labakan vstal a pozrel na krabičky. Niekoľko minút premýšľal a potom povedal:

„Môj ctený otec, čo môže byť lepšie ako šťastie byť tvojím synom a čo ušľachtilejšie ako bohatstvo tvojej lásky. Vyberám si krabičku so slovami: Bohatstvo a šťastie.“

„Hneď uvidíme, či si si vybral správne. Zatiaľ si sadni vedľa pašu z Mediny,“ odpovedal kráľ.

Následne nato priviedli Omara. Vyzeral smutne a žalostne. Hodil sa dolu pred trón a spýtal sa, čo si kráľ želá. Kráľ mu dal vybrať z dvoch krabičiek. Tak vstal a išiel ku stolíkom. Pozorne si prečítal oba nápisy a povedal:

„Posledné dni mi ukázali, aké neisté je šťastie a ako ľahko zmizne bohatstvo. Ak by som tým aj mal stratiť korunu, vyberiem si možnosť: Česť a sláva.“

Ako hovoril, položil svoju ruku na tú krabičku. Ale kráľ mu naznačil, aby počkal, a prikázal Labakanovi, aby prišiel k druhému stolu a položil ruku na krabicu, ktorú si vybral.

Potom kráľ vstal zo svojho trónu a v slávnostnom tichu povstali aj všetci prítomní, zatiaľ čo on hovoril:

„Otvorte krabičky a nech nám Boh ukáže pravdu.“

Krabičky sa dali otvoriť s najväčšou ľahkosťou. V tej, ktorú si vybral Omar, ležala na zamatovom vankúši malá zlatá koruna a žezlo. V Labakanovej skrinke našli veľkú ihlu a niť!

Kráľ povedal obom mladíkom, aby mu priniesli krabičky. Tak urobili. I vzal malú korunku do ruky a ako ju držal sa začala zväčšovať, až bola taká veľká ako ozajstná kráľovská koruna. Položil ju na hlavu svojmu synovi Omarovi, pobozkal ho na čelo a postavil ho po svojej pravej ruke. Potom sa otočil k Labakanovi a povedal:

„Existuje staré príslovie: „Obuvník sa drží svojho remesla až do konca.“ Zdá sa, akoby si sa mal držať svojej ihly. Nezaslúžiš si žiadne milosrdenstvo. Ale v tento deň nemôžem byť krutý. Darujem ti tvoj život, ale odporúčam ti, aby si čo najrýchlejšie opustil túto krajinu.“

Nešťastný krajčír bol plný hanby. Vôbec nevedel, čo má povedať. Hodil sa na zem pred Omarom a so slzami v očiach sa ho spýtal:

„Princ, môžeš mi odpustiť?“

„Choď v pokoji,“ povedal Omar a pomohol mu vstať.

„Ach, môj skutočný syn!“ zvolal kráľ, ako objímal princa v náručí. Medzitým všetci pašovia a emirovia kričali: „Nech žije princ Omar!“

Uprostred toho všetkého hluku a radosti Labakan so svojou malou krabičkou pod pazuchou vykĺzol von. Išiel do stajní, osedlal svojho starého koňa Murvu a vyšiel cez bránu smerom k Alexandrii. To, že posledných pár týždňov nebol iba sen, mu naznačovala len slonovinová krabička s diamantovým nápisom.

Keď sa dostal do Alexandrie, išiel rovno ku dverám svojho bývalého pána. Keď vošiel do obchodu, jeho pán prišiel k nemu a spýtal sa ho, čo si želá. Ale hneď ako ho spoznal, zavolal svojich robotníkov. Všetci ho začali zasypávať údermi a zlostne mu nadávali. Až napokon spadol napoly v bezvedomí na kopu starých šiat.

Hlavný krajčír ho za ukradnuté rúcho poriadne vyhrešil. Márne mu Labakan hovoril, že je ochotný zaň zaplatiť trojnásobok jeho ceny. Len čo ho znova začali biť. A napokon ho vyhodili z domu viac mŕtveho ako živého.

Nemohol robiť nič iné, len znova nasadnúť na svojho koňa a odviezť sa do hostinca. Tu našiel pokojné miesto, kde si mohol so svojimi pomliaždenými a poudieranými končatinami oddýchnuť. Začal premýšľať nad svojimi mnohými nešťastiami. Zaspal úplne odhodlaný vzdať sa snahy byť mocným a slávnym. Už chcel len žiť život poctivého robotníka.

Nasledujúce ráno sa dal do práce, aby splnil svoje dobré predsavzatia. Svoju malú krabičku predal klenotníkovi za dobrú cenu, kúpil si dom a otvoril si dielňu. Potom zavesil nad svoje dvere tabuľku s nápisom:

„Krajčír Labakan.“

Následne sa posadil, aby opravil svoje roztrhané oblečenie pomocou ihly, ktorú dostal v krabičke so slonoviny.

Po chvíli musel ísť preč. A keď sa vrátil k svojej práci, zistil, že sa stala úžasná vec! Ihla sama zošívala látku a vytvárala tie najjemnejšie stehy, aké sám Labakan nedokázal urobiť ani vtedy, keď sa mu najlepšie darilo.

Istotne aj ten najmenší darček od láskavej víly má veľkú hodnotu. A tento mal ešte ďalšiu výhodu. Pretože niť sa nikdy neminula, akokoľvek veľa ňou šil.

Labakan si čoskoro získal veľa zákazníkov. Zvykol vystrihnúť oblečenie. Pomocou zázračnej ihly urobil prvý steh a všetko ostatné už nechal na ňu. Netrvalo dlho a celé mesto chodilo k nemu. Pretože jeho práca bola nielen dobrá, ale aj lacná. Jedinou hádankou bolo, ako mohol úplne sám tak veľa pracovať a tiež prečo pracoval za zatvorenými dverami.

Jeho prísľub: „Bohatstvo a šťastie“ zo slonovinovej krabičky sa mu za krátky čas splnil. A keď sa dopočul o odvážnych činoch princa Omara, ktorý bol pýchou a miláčikom svojho ľudu a hrôzou svojich nepriateľov, tento bývalý princ si pomyslel: „Napokon ako krajčír som na tom oveľa lepšie, pretože „Česť a sláva“ sú veľmi nebezpečné veci.“

**Koniec**

2*/ Čarovná breza

Andrew Lang

345. diel zo 400

ruská poviedka, počet slov 3800

Kedysi dávno, veľmi dávno žili spolu muž a žena, ktorí mali len jednu, jedinú dcéru. Boli pastieri a pásli ovce. I stalo sa, že jedného dňa sa im jedna z nich zatúlala. Hľadali ju a hľadali viacero dní. Každý v inom kúte lesa. Vtedy táto dobrá žena stretla bosorku, ktorá jej povedala:

„Ak si odpľuješ, ty mizerné stvorenie, ak si odpľuješ na puzdro môjho noža alebo ak prebehneš medzi moje nohy, premením ťa na čiernu ovcu.“

Žena si neodpľula ani neprebehla medzi jej nohy, ale bosorka ju aj tak zmenila na ovcu. Potom zobrala na seba podobu presne takú istú, ako vyzerala tá žena, a zavolala na jej dobrého muža:

„Hej, starký, haló! Už som našla tú stratenú ovcu, už ju nemusíme hľadať!“

Muž sa naozaj nechal oklamať a nerozoznal bosorku od svojej ženy. Vskutku si myslel, že bosorka je jeho žena. Vôbec nevedel, že jeho žena bola premenená na ovcu. Tak šiel s ňou domov so spokojným srdcom, lebo jeho ovca sa našla. Keď dorazili bezpečne domov, bosorka povedala mužovi:

„Pozri sa, môj starý muž, naozaj musíme tú ovcu zabiť predtým, než odbehne zase do lesa a stratí sa nám.“

Muž bol mierumilovnej povahy a nerád sa hádal. Bol väčšinou pokojný a zádumčivý. Tak ani teraz nemal žiadne námietky, len jednoducho povedal:

„Dobre, nedbám. Teda urobme tak.“

Avšak jeho dcéra si vypočula ich rozhovor a bežala ku stádu, kde si hlasno začala sťažovať a nariekať, lebo ona spoznala, že jej matka je začarovaná:

„Och, moja drahá maminka, oni ťa chcú na porážku, na bitúnok, na jatky!“

„Nuž, ak ma porazia na bitúnku,“ odpovedala jej čierna ovca, „nejedz mäso ani polievku zo mňa, ale pozbieraj moje kosti a pochovaj ich vzadu na poli.“

Skoro nato zobrali ovcu zo stáda a porazili ju na jatkách. Bosorka z tej ovce urobila mäsovú polievku s hrachom a nabrala z nej pre dcéru. Ale dievča si pamätalo varovanie svojej matky ovečky. Polievky sa ani len nedotkla, ale kosti odniesla na okraj poľa a pochovala ich tam. A na počudovanie sveta, na tom mieste vyrástol veľmi roztomilý a krásny brezový stromček.

Nejaký čas prešiel, nikto nevie povedať ako dlho, lebo sa to dialo postupne. Bosorke sa medzičasom narodilo dieťa. Tak začala byť zlomyseľná voči mužovej dcére. Nechávala ju trpieť rôznymi spôsobmi. Musela ťažko pracovať a často ju bíjavala, dokonca i bez príčiny, keď mala zlú náladu.

O niekoľko rokov neskôr sa stalo, že sa konal veľký festival, taká okázalá slávnosť v paláci. Kráľ nariadil, aby sa slávnosti zúčastnili všetci jeho poddaní. Vydal takéto vyhlásenie, ktoré sa čítalo po celom okolí:

„Príďte, všetci ľudia, ktorí ste tu! Chudobní i biedni, všetci do jedného! Aj keď ste mrzáci, dokonca aj slepí! Vysadnite na kone a príďte! Alebo sa trebárs i preplavte cez more! Všetci ste vítaní!“

Tak na kráľov festival došli aj všetci vyvrheli a vydedenci. Bolo tu takisto plno zmrzačených, krívajúcich a slepých. Bosorka povedala svojmu starému mužovi:

„Choď dopredu s našou mladšou dcérou a ja dám pozor, aby staršia mala dostatok roboty a len tak nezaháľala počas našej neprítomnosti.“

Tak muž zobral svoju mladšiu dcéru na zámok. Ale bosorka roznietila veľký oheň v peci. Hodila jačmenné zrno do popola a povedala dievčaťu:

„Ak nepozbieraš všetok jačmeň z popola a nevyčistíš ho predtým, ako bude tma a nastane noc, tak ťa zjem!“

Potom sa ponáhľala medzi ostatných na ples. Úbohá dievčina zostala doma sama a plakala. Začala vyberať zrná jačmeňa z popola, ale zakrátko si uvedomila, že je to márna robota, že by jej to trvalo niekoľko týždňov všetko to zrno pozbierať a každé jedno vyčistiť.

Tak sa išla s ťažkým srdcom, citovo ubolená, posťažovať so svojimi starosťami k svojej zázračnej breze, ktorá vyrástla na mieste, kde zahrabala kosti z ovečky. Tam plakala a nariekala. Vyrozprávala si celú svoju dušu, ako ťažko sa jej žije a čo za úlohu teraz dostala s vyhrážaním sa zjedením od bosorky.

Matka jej však už nemohla pomôcť, lebo bola pochovaná pod brezou. Z jej kostí však, ako už vieme, vyrástla čarovná breza, ktorá jej načúvala a vedela sa s ňou rozprávať. To bola teraz pre ňu jej matka, ku ktorej sa chodila sťažovať na svoj ťažký životný osud. Ako sa jej tak prihovárala, zrazu počula matkin hlas, ktorý sa jej prihovoril cez brezu:

„Prečo plačeš, moja drahá dcérenka?“

„Bosorka rozhádzala jačmenné zrno do pahreby v kúrenisku medzi popol,“ povedalo dievča. „To je dôvod môjho náreku, bôľu a plaču, moja milá maminka.“

„Neplač, drahé dieťa,“ povedala jej matka, utešujúc ju. „Odlom jednu z mojich vetvičiek, pohrab ňou pahrebisko a uvidíš, že všetko bude v poriadku.“

Dievčina tak urobila. Vetvičkou z brezy pohrabala v kúrenisku popol s jačmeňom. A pozrimeže, čo sa zrazu stalo. Všetok popol okamžite zmizol a jačmeň vletel, hup, čistý do hrnca. Následne išla naspäť k breze a vetvičku položila pri jej kmeň. Jej matka jej navrhla, aby sa dôkladne poumývala vlhkou kôrou z jej kmeňa na jednej strane. Ako tak urobila, poutierala sa listami z brezy.

A teraz veľmi chcela ísť na bál, ale nemala žiadne pekné šaty, do ktorých by sa mohla odieť. Nemala ani žiaden povoz na zámok. Ale to bola čarovná breza. Kde sa vzali, tam sa vzali, zrazu si všimla, že pod brezou sú nádherné šaty na ples aj so sandálmi, ktoré si hneď obliekla a obula. Medzitým čo sa obliekala, si všimla, že spoza brezy k nej prišiel nádherný kôň s ešte krajším postrojom. Mala priam skvelo vyzerajúce šaty a koňa, ktorého hriva bola čiastočne zlatistá a čiastočne strieborná. Na jej koncoch boli zapletené vzácne kamene. Dievčina vyskočila na chrbát koňa rovno do sedla. A hneď na ňom odcválala svižne ako šíp až do paláca.

Ako prišla na nádvorie zámku, všetky oči sa dívali len na ňu, taký dobrý dojem spravila. Dokonca sám kráľov syn ju prišiel pozdraviť. Uviazal jej tátoša o podporný stĺp pri vchodových dverách na nádvorí. Nikdy ju nenechal osamote. Celý večer sa jej venoval. Poprechádzali sa spolu po všetkých izbách na zámku. Všetci ľudia na ňu uprene hľadeli. Rozmýšľali, z ktorého zámku prišla, lebo vyzerala vo svojich nádherných šatách ozaj veľmi skvostne. Nikto nevedel prísť na to odkiaľ vlastne pochádza.

Na bankete ju princ pozval sadnúť si na čestné miesto hneď vedľa seba. Pre bosorkinu dcéru už nevystalo miesto za stolom. Tak sa priplazila pod stôl a tam obhrýzala kosti, ktoré zhadzovali psom z tanierov tí, ktorí stolovali. Princ si ju nevšimol. Ale keď začala mľaskať pod stolom a hlučne obhrýzať kosti, princ si pomyslel, že je to tam nejaký pes. Tak do nej tak silno kopol, že jej zlomil kosť na ramene. Nie je vám trochu ľúto bosorkinu dcéru? To nebola jej vina, že jej matka bola bosorka. Všakže?

Ako večer pokročil, si staršia sestra, ktorej matka bola premenená na čarovnú brezu, pomyslela, že je čas ísť domov. Lenže ako odchádzala, sa jej prsteň zachytil o kľučku na dverách, lebo kráľov syn ju natrel smolou. Ona nemeškala vyťahovaním prsteňa z lepkavej smoly na kľučke, len sa čo najrýchlejšie ponáhľala von. V náhlivosti odviazala svojho koňa od stĺpa a odcválala na ňom ako šíp bleskurýchlo domov. Tam si pri breze vyzliekla svoje šaty. Nechala svojho koňa ukrytého za brezou a ponáhľala sa na svoje miesto pri peci. Onedlho prišli domov muž, jeho žena a mladšia dcéra. Vtedy bosorka povedala chvastajúco dievčaťu:

„Ách, ty úbohá vec. Presne to si ty, nič viac! Ani si len nevieš predstaviť, aký nádherný čas sme strávili na zámku! Kráľov syn sa zaľúbil do mojej dcéry, ale ako ju niesol na rukách, nešťastnou náhodou spadla na zem a zlomila si ruku.“ Takto jej zaklamala.

Staršia sestra vedela presne, ako sa to stalo, ale nepovedala ani pol slova a potichu sedela pri peci.

Nasledujúci deň boli znovu všetci pozvaní na slávnostný banket, kde sa podávala bohatá večera.

„Hej! Môj starý muž,“ povedala bosorka, „obleč sa tak rýchlo, ako len vieš a zober so sebou našu malú dcérenku na zámok. Znovu nás pozvali na hostinu. Ja dám tvojej staršej dcére zase plno roboty, nech sa nenudí. Aspoň sa dobre od práce unaví a bude sa jej potom v noci lepšie spať.“

Roznietila oheň v peci a hodila doň za plný hrniec konopného semena, ktoré pomiešala s popolom. I takto povedala svojej nevlastnej dcére:

„Ak toto neoddelíš a nedáš všetko konopné semeno do hrnca čisté bez popola, tak si ťa dám na večeru!“

Dievčina si bezradne poplakala. Potom išla ku svojej breze. Odlomila z nej jednu vetvičku. Zamiešala ňou popol v ohnisku, ktoré sa vyčistilo od popola, a konopné semiačka sa zhromaždili a nasypali do hrnca. Potom sa umyla vlhkou kôrou z brezy a utrela jej lístím. Keď sa lepšie prizrela tentokrát, našla pod brezou pri kmeni ešte nádhernejšie šaty než predtým a spoza brezy k nej prišiel veľmi krásny tátoš. Tak naskočila na toho dobre živeného koňa a ponáhľala sa do zámku.

Znovu ju prišiel privítať sám kráľov syn, princ. Uviazal jej koňa o stĺp a voviedol ju do slávnostnej siene na banket. Počas hostiny dievča zase sedelo na čestnom mieste hneď vedľa kráľovho syna. Ale bosorkina dcéra zase len obhrýzala mäso z kostí, ktoré hádzali hostia psom pod stôl. Ako princ sedel za stolom, zakopol o ňu. Zase si pomyslel, že to je len nejaký pes. Tak do nej tak poriadne kopol, až jej nohu zlomil. Ona sa potom so zlomenou nohou odplazila ku svojej matke bosorke. Nuž ani teraz nemala veľké šťastie!

Staršia dcéra dobrého starého muža sa znovu ponáhľala zavčasu domov, aby si jej macocha nevšimla, že bola preč. Ale kráľov syn zase natrel smolou kľučku na dverách. Keď otvárala dvere, sa o ňu zachytil jej zlatý náramok. Dosť pevne držal na kľučke. Bol prilepený na smolu. Nemala čas sa zapodievať vyberaním náramku zo smoly na kľučke, a tak ho tam nechala. Potom rýchlo nasadla na koňa a letela na ňom ako šíp až k svojej breze. Tam nechala svojho koňa a fajnové krásne šaty položila pod brezu pri jej kmeň. Potom si sťažovala matke:

„Stratila som svoj náramok na zámku. Kľučka na dverách bola natretá smolou a on sa o ňu prichytil.“

„Aj keby si stratila dva náramky,“ povedala jej matka, „ja ti vždy dám ďalší, ešte lepší, kvalitnejší a hodnotnejší.“

Dievčina sa potom ponáhľala do domu. A keď jej otec s bosorkou prišiel z hostiny, už sedela, ako tradične, pri peci. Bosorka v nej chcela prebudiť závisť, tak jej povedala:

„Ty úbohá vec! To, čo ty vidíš v tej pahrebe v peci, je nič oproti tomu, čo sme my videli na zámku. Kráľov syn niesol moju dcéru z jednej izby do druhej, ale sa pošmykol a ona spadla a zlomila si nohu. A toto je pravda, takto sa to stalo. Moje dieťa má teraz zlomené chodidlo.“

Starého muža staršia dcéra bola po celý čas potichu. Vedela, čo sa v skutočnosti stalo. A zaoberala sa čistením piecky.

Noc prešla. A keď začalo svitať, bosorka zobudila svojho manžela, vrieskajúc po ňom:

„Hej! Vstávaj hore, starec! Sme pozvaní na kráľovskú slávnostnú hostinu.“

Tak starý muž vstal z postele. Nakázala mu vziať so sebou i ich spoločnú dcéru:

„Zober naše malé dieťatko a ja sa postarám, aby staršia dcéra nezaháľala, keď ju necháme doma samu.“

Macocha urobila podobne ako zvyčajne. Tentokrát rozliala za hrniec mlieka ponad popol, vraviac:

„Ak nedostaneš naspäť to mlieko do hrnca, tak budeš veľmi trpieť, a to si zapíš za uši, že sa o to postarám.“

Aké len vystrašené bolo dievča teraz! Ale bežalo k svojej breze a jej čarovnou mocou sa jej podarilo úlohu splniť. Potom odcválala na koni do paláca. Keď prišla na kráľovský dvor, zistila, že princ ju už čaká. Odviedol si ju do tanečnej sály, kde bola vysoko poctená a zase sedela vedľa jeho boku na čestnom mieste.

Ale bosorkina dcéra zase obhrýzala len kosti pod stolom. Ako tak kvočala medzi chodidlami ľudí, ktorí sedeli za stolom, niekto sa vyľakal, že čo to je pod stolom a kopol do nej tak silno, že jej spravil veľkú modrinu pod okom. Úbohé stvorenie!

Avšak stále nikto nevedel nič o staršej dcére starého dobrého muža, odkiaľ pochádza a kto vlastne je. Ale princ bol múdry. Nakázal natrieť prah dverí smolou, a keď tadiaľ prechádzala, jedna jej zlatá topánka sa jej prilepila pevne o smolu. Tak utiekla bez jednej topánky. Prišla rovno k svojej breze. Ako bola tak parádne oblečená, si ľahla vedľa brezy a začala sa jej sťažovať:

„Bohužiaľ, drahá matka, stratila som jednu zo svojich zlatých topánok!“

„Netráp sa tým,“ povedala jej matka breza, „keď budeš potrebovať nejaké plesové topánky, tak ja ti zoženiem oveľa vkusnejšie a krajšie.“

Potom sa dievča ponáhľalo domov. Keď prišiel otec s bosorkou z hostiny, ona už sedela veselo pri peci a prehrabávala sa v popole. Okamžite sa na nej začala bosorka zabávať, vraviac:

„Ach, ty úbohá vec. Tu nie je nič zaujímavé uvidieť, ale keby si bola v paláci, tam by si videla samé úžasné veci! Moja milá dcérka sa zase nechala niesť po sále v princovom náručí, ale nešťastnou náhodou spadla a urobila sa jej modrina pod okom. Ty sprostá vec, či ty vôbec vieš aspoň niečo takéhoto dokázať a nechať sa niesť princom na rukách?“

„Áno, máš pravdu. Čo ja len môžem vedieť? Akurát tak vyčistiť poriadne komín a piecku.“

Teraz mal princ už tri veci od nej, ktoré si uchovával u seba. Veľmi skoro sa teda rozhodol, že nájde ich majiteľku. Za týmto účelom sa konala veľká oslava a slávnosť aj vo štvrtý deň. Všetci ľudia boli znovu pozvaní do paláca. Bosorka sa pripravila, že pôjde tiež. Ale predtým ako odišla, pomiešala rozdrvených chrobákov s kúskami bavlny a dala to na roztriedenie svojej nevlastnej dcére.

Ako veľmi bola dievčina tentokrát vystrašená! Čo najrýchlejšie utekala k svojej breze. Breza jej povedala, že to sú len mŕtve chrobáky, ktoré jej už neublížia, a že s jej vetvičkou ich poľahky roztriedi. Potom sa dievčina upokojila a prestala mať strach. Macochina dcéra dostala drevenú ruku od bosorky namiesto tej zlomenej, jednu drevenú nohu, lebo i nohu mala zlomenú, a cez oko si uviazala čiernu šatku. Tak teraz vyzerala ako taký nepríjemný, zlomyseľný a škaredý pirátsky námorník.

Princ na slávnosti vyhlásil:

„Jedna krásna dievčina, ktorá stratila prsteň, náramok a jednu zlatú topánku tu na zámku a ktorej sadne tá topánka na nohu zľahka ako uliata, tá bude moja nevesta.“

„Popolnaté dievčisko tu nie je,“ všimol si princ, lebo už vedel od starého muža, že má dve dcéry, ale že tá druhá je dobrá len tak na vymetanie komínov. Tak rozkázal: „Choďte pre ňu a priveďte ju. Nech si aj ona vyskúša topánku.“

Tak išli po ňu a na koči ju priviezli ku kráľovi. Princ jej išiel akurát vrátiť prsteň, náramok a zlatú topánku. Keď vtom sa ozvala stará bosorka:

„Vaša Výsosť nedávajte jej tie veci. Ona ich všetky zašpiní popolom. Taká je ona, neporiadna! Celý deň iba vysedáva pri peci.“ Takto ho bosorka klamala. „Radšej ich dajte mojej mladšej dcére, a nie tej druhej. Pretože tá je vkuse špinavá od popola.“

Nuž princ dal bosorkinej dcére zlatý prsteň na prst. Takisto sa jej zmestila noha do zlatej topánky. A náramok jej tiež sadol na ruku. Bosorka by nikdy nesúhlasila s tým, aby dal všetky tieto vzácne zlaté veci jej nevlastnej dcére, popolnatému dievčisku – tak ju volala. Použila čary a princ na ňu celkom zabudol.

Nuž, čo sa to má teraz stať? Bosorkina dcéra je teraz princova snúbenica. Niekoľko dní prešlo a okolnosti, ktoré sa princovi stali, ho napokon donútili vziať si ju z jej domu do paláca. A tak sa pripravili, že tak urobia. Avšak práve vtedy, keď odchádzali, si všimli nejakú ženskú v kuchyni. Dievčina hneď vyskočila na rovné nohy a išla do kravína niečo zobrať. Princovi, ktorý stál pri dverách domu potichu pošepkala do ucha:

„Bohužiaľ! Nemal si mi ukradnúť moje strieborné a zlaté veci. Mne teraz chýbajú.“

Vtedy kráľov syn rozpoznal túto ženskú pri peci. Tak vzal so sebou obe dievčatá. Lenže prechádzali popri brehu rieky a bosorkinu dcéru tam princ zhodil do vody. Či sa utopila, to nikto nevie. Avšak prúd vody ju zaniesol určite veľmi ďaleko, možno až do šíreho oceána. Bosorkina dcéra nevedela čo robiť, tečúca voda v rieke ju unášala ďalej a ďalej. Jej srdce sa zožieralo trpkosťou a zlosťou. Tak aspoň zakričala:

„Nech vyrastie tam, kde budem, jedovatá rastlina – zlatý jedovatý bolehlav! Aby matka vedela, kde budem.“

Sotva to dopovedala, zmizla pod hladinou vody a už ju viac nebolo počuť. A zlatistý bolehlav vyrástol hneď vedľa mosta.

Princ si teda našiel svoju milú popolušku, s ktorou tancoval na slávnosti, a správal sa k nej už ako k svojej neveste. Prišli k breze, s ktorou sa rozprávala jej dcéra. A našli tam veľké množstvo pokladov rôzneho druhu a plno bohatstva, tri veľké vrecia plné zlata, toľko isto striebra, a nádherného tátoša, ktorý ich priviezol až domov – do paláca. Tam potom žili šťastne spoločne veľmi dlhý čas.

Mladá manželka priviedla na svet princovi krásneho syna, z ktorého mali veľkú radosť a potešenie. Okamžite odkázali bosorke, že popoluška porodila syna, lebo ju stále považovali za jej matku.

„Tak takto! No dobre,“ povedala si len tak pre seba bosorka. „Však ja tomu malému dieťaťu prinesiem nejaký bosorácky darček,“ a zaťala zuby a od zúrivosti sa škaredo uškrnula.

Ako tak povedala, sa ihneď vypravila do paláca. I stalo sa, že prechádzala popri brehu rieky a našla tam zlatý jedovatý bolehlav. Hneď si ho chcela odrezať od korienkov a chcela ho dať malému princovmu synovi ako dar. Zrazu začula, ako nejaký hlas z tej rastliny začal rozprávať:

„Jaj beda, matka moja! Neodrež ma od korienkov.“

Bosorka ju spoznala po hlase, ale pre istotu sa jej ešte opýtala:

„Si to ty, dcéra moja jediná?“ vyzvedala sa stará bosorka

„Naozaj som to ja, moja drahá matka.“ Odpovedala jej dcéra. „Oni ma zhodili z mosta do rieky.“ Tak bolehlav vytrhla aj s korienkami a schovala si ho do tašky.

Ako táto nepríjemná ženská vošla do izby, kde odpočívala v posteli mladá kráľovná, chcela ju hneď vystrašiť slovami:

„Odpľuj si na puzdro môjho noža a ja ťa zmením na soba.“

„Si tu zase len na to, aby si mi priniesla problémy a ťažkosti do života?“ povedala jej mladá žena. Avšak táto mladá kráľovná si ani neodpľula, ani nespravila nič iného, ale zlomyseľná bosorka ju aj tak premenila na soba. Zlatý jedovatý bolehlav premenila naspäť na svoju dcéru a uložila ju do postele. Ale dieťa teraz začalo byť nepokojné a neprestajne uplakané, pretože mu chýbala starostlivosť a náklonnosť jeho vlastnej matky kráľovnej. Zobrali ho na dvor a tam ho chceli všelijakými prostriedkami utíšiť, ale dieťa aj tak stále plakalo.

„Čo robí to dieťa takým nespokojným?“ spýtal sa princ. Nevedeli, čo mu majú povedať. Vybral sa teda za starou múdrou vdovou po jej dobrú radu.

„Ajáj, ajáj! Tvoja manželka nie je doma, je premenená na soba a teraz žije hlboko v lese. A ty máš teraz bosorkinu dcéru ako svoju manželku a samu bosorku ako svoju testinú (svokru).

„Je možné dostať moju manželku z toho lesa?“ opýtal sa princ.

„Daj mi to dieťa,“ odpovedala mu múdra vdova. Vezmem ho so sebou do lesa, keď budem zaháňať kravy. Ja spravím nejaký šušťavý zvuk medzi listami brezy, možno ho to zaujme a na čerstvom vzduchu sa zo zvedavosti upokojí, keď ho bude počuť.“

„Áno, vezmi to dieťa so sebou a odnes ho do lesa,“ povedal princ a doviedol ženu do zámku.

„Akože, teraz? Teraz sa chystáš odniesť dieťa do lesa?“ spytovala sa bosorka veľmi podozrievavým tónom.

Avšak kráľov syn trval pevne na tom, aby sa jeho dieťa v lese niečím zaujímavým upokojilo:

„Áno, nech tá žena, ktorú som priviedol, vezme to dieťa do lesa!“

Prišla s ním až na koniec močariny a tam uvidela stádo sobov. Vtedy začala pekne spievať:

_Malé drobné očká a ružová pokožka.

_Príď dievčina, ktorá si syna porodila.

_Príšeru tu všetci načúvajú.

_Môžu nám hroziť tak, ako budú.

_Môžu nás strašiť, koľko len chcú,

_No našu lásku nepretrhnú.

_Od tej bosorky sa otáčaj preč.

_Len radosťou a láskou potešiť nás vieš.

A okamžite po tejto uspávanke sa tam objavil sob, ktorý prišiel bližšie. Malého chlapca starostlivo opatroval a bol k nemu nežný celý deň. Lenže koncom dňa, keď zapadlo slnko za horizont, sa musel presunúť so svojím stádom na iné polia.

Nasledujúce ráno stará vdova, išla znovu zobrať dieťa z paláca so sebou do lesa.

Bosorka to opäť nechcela dovoliť, čo je samozrejmé. No princ trval na svojom a starej vdove povedal:

„Len ho vezmi na čerstvý vzduch. Syn bol túto noc oveľa pokojnejší. Choď s ním znova na tie miesta, kde ste boli včera. Tam ho to veľmi upokojilo. Som ti za to veľmi povďačný.“

Tak vdova vzala dieťa na svoje ramená a odniesla ho k močiaru v lese. Tam dieťaťu pospevovala peknú uspávanku.

_Malé drobné očká

_A červené líčka.

_Opatrovateľka?

_Stará striga z blízka.

_Krv i život vziať nám,

_Ľudí jesť je chtivá.

_Opatrovateľkou byť,

_Hrať tu s nami svoje hry.

_Nám sa však oplatí žiť,

_Môže sa vyhrážať vždy,

_No našej lásky nikdy,

_Nikdy nepretrhne niť.

A okamžite sob opustil stádo, prišiel k dieťaťu a bol k nemu taký nežný ako i predtým. A takto sa sobovi svojou láskou darilo utíšiť a upokojiť dieťa, až dokedy z neho nevyrástol pekný mladý chlapec, ktorému nebolo chýru ani slychu ďaleko na okolí. Ale kráľov syn začal uvažovať nad týmito vecami a povedal tej ovdovelej žene:

„Nebolo by možné zmeniť soba opäť na ľudskú bytosť?“

„Ja neviem, môj drahý princ,“ bola jej odpoveď. „V každom prípade však poď so mnou do lesa. Keď si žena odloží svoju sobiu kožu, ja jej začnem česať vlasy. A zatiaľ čo to budem robiť, ty musíš tú sobiu kožu spáliť.“

Hneď nato obidvaja išli s dieťaťom rovno do lesa. Sotva tam prišli, keď sa pri nich objavil sob, ktorý sa veľmi láskavo a starostlivo začal venovať malému chlapcovi. Vtedy tá vdova povedala sobovi:

„Keďže zajtra odchádzaš veľmi ďaleko, chcela by som ťa ešte naposledy vidieť, tvoju tvár a vlasy, aby som si ťa navždy zapamätala.“

Mladá žena zhodila zo seba sobiu kožu a nechala vdovu, aby ju učesala, ako si želala. Kráľovič medzitým nepozorovane hodil sobiu kožu do ohniska, kde zhorela.

„Čo to cítim, že sa tu páli?“ spýtala sa mladá žena. Pozrela po okolí a vtom si všimla svojho vlastného manžela. „Beda mi! Ty si spálil moju sobiu kožu. Prečo si tak urobil?“

„Aby som ti dal opäť ľudskú podobu.“

„Zvláštny deň je dnes! Nemám nič, čím by som sa mohla teraz zakryť. Som len úbohé bezvládne stvorenie,“ zvolala. Potom sa transformovala do rôznych foriem, praslicu, lesného chrobáka, vreteno, a rôznych ďalších predstaviteľných podôb. Kráľ počkal až dovtedy, dokedy sa prestala premieňať a dostala sa znova do ľudskej podoby.

„Nuž dobre! Pretože si ma zachránil, zober si ma zase späť domov,“ povedala mladá žena, „ale teraz sa bojím, že ma bosorka určite zje.“

„Ona ťa nezje,“ odpovedal jej manžel a vydali sa na cestu domov aj s dieťaťom.

Keď ich bosorka zbadala prichádzať, pustila sa aj so svojou dcérou na útek, tak veľmi sa vyľakali. Ak sa nezastavili, tak možnože utekajú až dodnes a už musia byť dozaista veľmi staré.

A odvtedy princ, jeho manželka a ich spoločné roztomilé dieťa žijú spoločne na zámku až dodnes.

**Koniec**

3*/ Sedem Šimonov

Andrew Lang

346. diel zo 400

maďarská poviedka, počet slov 3840

Kedysi dávno a niekde veľmi, veľmi ďaleko za najrôznejšími krajinami, moriami a riekami stálo nádherné mesto. Žil v ňom kráľ Archidej, ktorý bol rovnako dobrý ako aj bohatý a rúči. Jeho veľkú armádu tvorili muži, ktorí boli vždy pripravení poslúchnuť i jeho najmenšie želanie. Vlastnil štyridsaťkrát štyridsať miest. V každom z týchto miest mal desať palácov so striebornými dverami, zlatou strechou a krištáľovými oknami. Jeho Kráľovská rada pozostávala s dvanástich najmúdrejších ľudí v krajine, ktorí mali brady dlhé až po brucho, pričom každý z nich bol taký vzdelaný ako celá univerzita. Títo radcovia vždy povedali kráľovi presnú pravdu.

Kráľ mal všetko, čo potreboval, aby bol šťastný, ale nič z toho ho nebavilo, pretože si nedokázal nájsť nevestu podľa svojej vôle.

Jedného dňa, ako sedel vo svojom paláci a díval sa na more, do prístavu priplávala veľká loď, z ktorej sa na breh vylodilo veľa obchodníkov. Kráľ si povedal:

„Títo ľudia precestovali veľa morí a uvideli mnoho krajín. Spýtam sa ich, či nevideli nejakú princeznú, ktorá je rovnako bystrá a pekná ako ja.“

Tak rozkázal, aby obchodníkov predviedli pred neho. Keď prišli, povedal:

„Veľa ste toho precestovali a videli ste rôzne divy sveta. Rád by som vám položil jednu otázku a prosím vás, aby ste mi odpovedali pravdivo. Už ste niekde videli alebo počuli o dcére cisára, kráľa alebo princa, ktorá je rovnako bystrá a pekná ako ja a ktorá by si zaslúžila byť mojou manželkou a kráľovnou mojej krajiny?“

Obchodníci nejaký čas uvažovali. Nakoniec najstarší z nich povedal:

„Počul som, že za mnohými morami na ostrove Busan žije mocný kráľ, ktorého dcéra, princezná Helena, ktorá je minimálne rovnako krásna ako Vaše Veličenstvo a taká bystrá, že i tí najmúdrejší muži so sivou bradou nedokážu uhádnuť jej hádanky.“

„Je ten ostrov veľmi ďaleko? A ako sa dá k nemu dostať?“

„Nie je to blízko,“ znela odpoveď. „Cesta tam by trvala desať rokov, a my ani nevieme, kde presne to je. A aj keby sme to vedeli, načo by to bolo? Táto princezná nie je nevesta určená pre vás.“

„Ako sa odvažuješ toto povedať?“ zvolal kráľ nahnevane.

„Vaše Veličenstvo nás musí omilostiť. Ale len sa na chvíľu zamyslite. Ak pošlete vyslanca na ostrov, bude trvať desať rokov, kým sa tam dostane, ďalších desať, kým sa vráti. Spolu je to dvadsať rokov. Či princezná za ten čas nezostarne a nestratí všetku svoju krásu?“

Kráľ sa vážne zamyslel. Potom sa obchodníkom poďakoval, dovolil im obchodovať vo svojej krajine bez akýchkoľvek povinností a prepustil ich.

Ako odišli, kráľ zostal zahĺbený do svojich myšlienok. Cítil sa zmätene a bol znepokojený. Tak sa rozhodol odísť na vidiek do krajiny, aby sa nejako rozptýlil. Poslal po svojich poľovníkov a sokoliarov. Poľovníci zatrúbili na lesné rohy. Sokoliari zobrali sokolov na zápästia. A vyrazili do krajiny. Cválali, až kým neprišli k zelenému živému plotu. Za ním sa rozprestieralo veľké kukuričné pole, až pokiaľ oko dovidelo. Žlté klasy sa kývali v jemnom vánku sem a tam ako vlniace sa zlaté more.

Kráľ zatiahol za opraty a obdivoval pole. „Na moje slovo,“ povedal, „tí, čo tu kopali a sadili, musia byť veľmi dobrí robotníci. Keby sa o všetky polia v mojom kráľovstve staralo rovnako dobre, bolo by viac chleba, ako by dokázal zjesť celý môj ľud.“ Nuž chcel vedieť, komu to pole patrí.

Muži z jeho sprievodu sa ihneď ponáhľali splniť jeho rozkaz. Našli pekný, uprataný statok, pred ktorým sedelo sedem roľníkov. Obedovali ražný chlieb a pili vodu. Mali oblečené červené košele uviazané so zlatými stuhami. Tak veľmi sa na seba podobali, že bolo veľmi ťažké medzi nimi jedného od druhého rozlíšiť.

Poslovia sa spýtali: „Kto vlastní toto pole zlatistej kukurice?“

A sedem bratov odpovedalo: „To pole je naše.“

„A vy ste kto?“

„My sme robotníci kráľa Archideja.“

Tieto odpovede zopakovali kráľovi, ktorý prikázal bratom, aby pred neho zaraz predstúpili. Keď sa ich kráľ opýtal, kto sú, najstarší z nich sa hlboko poklonil a povedal:

„Kráľ Archidej, my sme vaši robotníci, deti jedného otca a matky. Všetci máme rovnaké meno, každý z nás sa volá Šimon. Náš otec nás naučil, aby sme boli verní svojmu kráľovi, aby sme obrábali zem a aby sme boli láskaví k svojim blížnym. Každého z nás tiež naučil inému remeslu, o ktorom si myslel, že by mohlo byť pre nás užitočné. Prikázal nám tiež, aby sme nezanedbávali našu matku Zem, ktorá nám vždy oplatí našu prácu.“

Kráľ sa potešil poctivému sedliakovi a povedal:

„Osvedčili ste sa, dobrí ľudia. Dobre ste zasadili na svojom poli a teraz máte bohatú, zlatú úrodu. Ale bol by som rád, kebyže mi každý z vás povie, akému zvláštnemu remeslu vás váš otec naučil.“

„Vznešený kráľ, moje remeslo,“ povedal prvý Šimon, „nie je ľahké. Ak mi dáte nejakých robotníkov, postavím vám veľký biely stĺp, ktorý bude siahať vysoko nad oblaky.“

„Veľmi dobre,“ odpovedal kráľ. „A ty, druhý Šimon, aké je tvoje remeslo?“

„Vaše Veličenstvo, moje remeslo nepotrebuje veľkú chytrosť. Ak môj brat postaví vysoký stĺp, ja viem naň vyliezť a zhora, ďaleko nad oblakmi, sa viem pozrieť na to, čo sa deje v každej krajine pod slnkom.“

„Dobre,“ povedal kráľ. „A tretí Šimon?“

„Moja práca je veľmi jednoduchá, Sire. Máte veľa lodí postavených učenými mužmi so všetkými možnými, novými a šikovnými vylepšeniami. Ak si želáte, postavím vám celkom jednoduchú loďku. Raz, dva, tri; a bude hotová! Ale moja obyčajná, malá, po domácky urobená loďka nie je dosť veľkolepá pre kráľa. No ak iným lodiam trvá rok pokým sa niekam dostanú, moja urobí plavbu za jeden deň. A tam, kde by plavba trvala desať rokov, moja loďka prejde vzdialenosť za jeden týždeň.“

„Dobre,“ znova povedal kráľ. „A čo sa naučil štvrtý Šimon?“

„Moje remeslo, môj kráľ, skutočne nie je dôležité. Ak vám môj brat postaví loďku, dovoľte mi sa do nej nalodiť. Ak nás bude prenasledovať nepriateľ, viem uchopiť čelo lode a potopiť ju na dno mora. Keď nepriateľ odpláva, viem ju znova vytiahnuť na hladinu.“

„To je od teba veľmi šikovné,“ povedal kráľ. „A čo vie urobiť piaty Šimon?“

„Vaše Veličenstvo, moje remeslo je čisto kováčska práca. Dajte mi postaviť kováčsku dielňu a ja vám urobím kušu, pred ktorou sa nebude cítiť v bezpečí ani orol na oblohe, ani divá zver v lese. Môj šíp zasiahne všetko, čo oko uvidí.“

„To znie veľmi užitočne,“ povedal kráľ. „A teraz mi ty, šiesty Šimon povedz, čo dokážeš urobiť.“

„Sire, je to také jednoduché, že sa to takmer hanbím spomenúť. Ak môj brat zasiahne nejaké stvorenie, ja ho chytím rýchlejšie ako hociktorý pes. Ak padne do vody, zodvihnem ho z najväčších hlbín. A ak bude v tmavom lese, nájdem ho aj o polnoci.“

Kráľ bol remeslami a rozprávaním šiestich bratov veľmi potešený a povedal:

„Ďakujem vám, dobrí ľudia! Váš otec urobil dobre, že vás naučil tieto remeslá. Teraz ma nasledujte do mesta, pretože chcem zistiť, čo môžete urobiť. Potrebujem mať pri sebe takých ľudí, ako ste vy. Ale keď nadíde čas žatvy, pošlem vás domov s kráľovskými darmi.“

Bratia sa poklonili a povedali:

„Nech sa stane tak, ako si kráľ želá.“

Zrazu si kráľ spomenul, že si nevypočul siedmeho Šimona. Tak sa k nemu obrátil a povedal:

„A ty prečo mlčíš? Aké je tvoje remeslo?“

A siedmy Šimon mu nato povedal:

„Ja neovládam žiadne remeslo, vznešený kráľ. Vôbec ničomu som sa nevyučil. Nezvládol som to. A ak viem niečo robiť, neviem či sa to dá nazvať remeslom. Je to len nejaký zvláštny čin, ktorý by nikto ani sám kráľ nemal vidieť. A pochybujem, či moje nadanie poteší Vaše Veličenstvo.“

„Ale, no tak,“ zvolal kráľ. „Neprijímam žiadne ospravedlnenie. Aké je tvoje remeslo?“

„Sire, najprv mi dajte vaše kráľovské slovo, že keď vám to prezradím, tak ma nezabijete. Potom vám to poviem.“

„Nech sa tak stane. Dávam ti svoje kráľovské slovo.“

Vtedy siedmy Šimon ustúpil trochu dozadu, vyčistil si hrdlo a povedal:

„Kráľ Archidej, moje remeslo je takého druhu, že človek, ktorý sa tomu venuje vo vašom kráľovstve spravidla príde o život a nemá nádej na milosť. Je len jedna vec, ktorú viem robiť skutočne dobre. A to je kradnutie a ukrývanie všetkého, čo som ukradol. Ani najhlbšia pivnica, aj keby bol zámok na dverách začarovaný, mi nezabráni, aby som ukradol hocičo, čo si len zaželám.“

Keď to kráľ počul, popadla ho zúrivosť.

„Neomilostím ťa, ty darebák,“ zakričal. „Dám ťa zavrieť do najhlbšieho žalára, kde budeš len o chlebe a o vode, až pokým toto remeslo nezabudneš. V skutočnosti, najlepšie by bolo, aby som ťa ihneď dal popraviť. A to aj spravím.“

„Vznešený kráľ, nezabíjajte ma! Naozaj nie som až taký zlý, ako si myslíte. Keby som chcel, mohol som vykradnúť kráľovskú pokladnicu, podplatiť sudcov, a z toho, čo by mi zostalo, by som si dal postaviť biely mramorový palác. Ak ma zabijete, porušíte svoje kráľovské slovo.“

„Nuž dobre,“ povedal kráľ, „nezabijem ťa. Dávam ti milosť. Ale od tejto hodiny budeš zatvorený v temnom žalári. Moji strážcovia, preč s ním, a rovno do väznice! Ale vy, šiesti Šimonovia, pôjdete so mnou a môžete si byť istí s mojou kráľovskou priazňou.“

Tak šiesti Šimonovia nasledovali kráľa. Siedmeho Šimona zaistili dozorcovia, ktorí ho dali do reťazí a uvrhli do väzenia, kde dostával len chlieb a vodu. Na druhý deň dal kráľ prvým šiestim Šimonom tesárov, murárov, kováčov, a robotníkov s veľkými zásobami železa, malty a ďalší materiál na stavbu. Prvý Šimon teda začal stavať. Postavil svoj veľký biely stĺp, ktorý siahal vysoko do oblakov, skoro až po najbližšie hviezdy.

Potom druhý Šimon vyliezol na stĺp a uvidel a počul všetko, čo sa dialo po celom svete. Keď zostúpil dolu, musel rozprávať najrôznejšie úžasné veci, ktoré sa dozvedel. Ako jeden kráľ pochodoval v boji proti druhému a zvíťazil. Ako sa na inom mieste konali veľké slávnosti, zatiaľ čo v jednej tretine sveta ľudia zomierali od hladu. V skutočnosti sa na Zemi nediala ani najmenšia udalosť, ktorá by bola pred ním ukrytá.

Tretí Šimon tiež nestrácal čas. Natiahol svoje ruky raz, dvakrát, trikrát, a zázračná loďka bola hotová. Na kráľove znamenie ju spustili na hladinu. Plavila sa hrdo a bezpečne ako vták na vlnách. Namiesto lán mala drôty, na ktorých hrali hudobníci svojimi sláčikmi a vytvárali príjemnú hudbu. Ako sa loďka plavila okolo, štvrtý Šimon ju chytil svojou silnou rukou za prednú časť a o chvíľu bola preč. Potopila sa úplne až na dno mora. Prešla hodina a štvrtý Šimon ju svojou ľavou rukou znova vytiahol na hladinu, kde sa plavila ďalej. Svojou pravou rukou pritom vytiahol z hĺbky oceánu na kráľovský stôl obrovskú rybu.

Medzitým čo sa toto dialo, piaty Šimon postavil svoju kováčsku dielňu a kladivom opracoval železo. Keď sa kráľ vrátil z prístavu zázračná kuša bola hotová.

Jeho Veličenstvo hneď vyšlo na otvorené pole. Pozrelo sa hore na oblohu a v diaľke veľmi, veľmi vysoko uvidelo orla, ktorý vyzeral ako malá škvrna letiaca oproti slnku.

„Ak teraz,“ povedal kráľ, „dokážeš zastreliť toho vtáka, tak ťa odmením.“

Šimon sa iba usmial, zodvihol svoju kušu, zamieril, vystrelil, a orol spadol. Ako padal, šiesty Šimon s miskou bežal k nemu. Vtáka chytil skôr, ako dopadol na zem, a priniesol ho kráľovi.

„Veľmi vám ďakujem, statoční mládenci,“ povedal kráľ. „Vidím, že každý z vás je skutočne majstrom svojho remesla. Bohato vás odmením. Ale teraz si oddýchnite a dajte si večeru.“

Šiesti Šimonovia sa uklonili a odišli sa navečerať. Sotva však začali jesť, keď za nimi prišiel posol so správou, že sa majú dostaviť pred kráľa, ktorý si ich želá vidieť. Ihneď ho poslúchli. Našli ho obklopeného celým Kráľovským dvorom a štátnikmi.

„Počúvajte, moji statoční mládenci,“ zvolal kráľ, hneď ako ich uvidel. „Radil som sa so svojimi radcami. Keďže ty, druhý Šimon, dokážeš zvrchu vysokého stĺpa uvidieť celý svet, chcem, aby si naň vystúpil a pozrel sa do sveta a všetko si vypočul. Pretože mi povedali, že ďaleko za mnohými morami sa nachádza na ostrove Busan veľké kráľovstvo, v ktorom žije krásna kráľovská dcéra, princezná Helena.“

Druhý Šimon pribehol ku stĺpu a rýchlo naň vyliezol. Rozhliadol sa, zo všetkých strán počúval, čo sa kde hovorí, a potom skĺzol dolu a kráľovi prišiel podať správu.

„Sire, poslúchol som vaše rozkazy. Vo veľkej diaľke som uvidel ostrov Busan. Kráľom je mocný panovník, ale plný pýchy, drsný a krutý. Sedí na svojom tróne, odkiaľ vyhlásil, že žiaden princ alebo kráľ nie je dostatočne dobrý pre jeho krásnu dcéru. Takže ju nedá nikomu. A ak nejaký kráľ požiada o jej ruku, tak proti nemu vyhlási vojnu a zničí celé jeho kráľovstvo.“

„Má kráľ Busanu veľkú armádu?“ spýtal sa kráľ Archidej. „Je jeho krajina veľmi ďaleko?“

„Pokiaľ môžem posúdiť,“ odvetil druhý Šimon, „plavba za dobrého počasia by vám trvala takmer desať rokov. Ale ak vás zastihne búrka, dá sa povedať, že až dvanásť rokov. Videl som ich armádu, ako boli vojaci nastúpení. Nie je tak veľmi veľká, len stotisíc pešiakov so zbraňami a stotisíc rytierov. Okrem toho má mocného osobného strážcu a veľké množstvo lukostrelcov. Spolu to môže byť ďalších stotisíc. Potom má ešte vybranú skupinu odvážnych hrdinov, ktorí zasahujú pri špeciálnych záležitostiach.“

Kráľ sedel nejaký čas stratený v myšlienkach. Nakoniec povedal šľachticom a dvoranom, ktorí stáli okolo:

„Som rozhodnutý, že si vezmem princeznú Helenu, ale ako to mám urobiť?“

Šľachtici, dvorania a radcovia zrazu stratili svoj hlas a nevedeli, čo majú povedať. Len sa snažili schovať jeden za druhého. Vtedy tretí Šimon povedal:

„Prepáčte, Vaše Veličenstvo, možnože vám budem vedieť poradiť. Prajete si ísť na ostrov Busan? Čo môže byť jednoduchšie? Na mojej lodi sa tam dostanete za týždeň namiesto za desať rokov. Požiadajte však svoju radu, aby vám poradila, čo máte robiť po príchode. Jedným slovom, či získate princeznú mierumilovne alebo vojnou.“

Múdri muži však i naďalej mlčali.

Kráľ sa zamračil a chystal sa ich ostro skritizovať. Keď vtom sa dvorný blázon pretlačil dopredu a povedal:

„Ach jáj, nad čím si vy všetci bystrí ľudia lámete hlavu? Záležitosť je celkom jasná. Ako sa zdá, na ostrov sa dá dostať za celkom krátky čas. Prečo tam neposlať siedmeho Šimona? Jemu sa veľmi rýchlo podarí peknú devu ukradnúť. A potom kráľ, jej otec, môže uvažovať nad tým, ako sem privedie svoju armádu. Bude mu to trvať minimálne desať rokov! Nuž, čo si myslíte o mojom pláne?“

„Čo si myslím?“ povedal kráľ. „Tvoj nápad je prvotriedny. Dostaneš zaň kráľovskú odmenu. A teraz, stráže! Čo najrýchlejšie predo mňa priveďte siedmeho Šimona.“

O niekoľko minút neskôr sa siedmy Šimon postavil pred kráľa, ktorý mu vysvetlil, čo si želá, aby urobil. Tiež mu povedal, že kradnúť pre kráľa a krajinu v žiadnom prípade nie je zlá vec, aj keď kradnúť pre seba na vlastné obohatenie je zlé.

Najmladší Šimon, ktorý vyzeral veľmi bledo a bol strašne hladný, iba pokýval hlavou.

„Teraz,“ povedal kráľ, „mi povedz pravdivo. Myslíš, že by si vedel ukradnúť princeznú Helenu?“

„Sire, prečo by som ju nevedel ukradnúť? Celá vec je dosť ľahká. Dajte bratovu loď naložiť drahými vecami, brokátmi, perzskými kobercami, perlami a klenotmi. Nechajte ma nastúpiť na loď a dajte mi štyroch prostredných bratov ako spoločníkov. A dvoch najstarších bratov si ponechajte ako rukojemníkov.“

Keď kráľ počul tieto slová, jeho srdce sa naplnilo túžbou a nariadil, aby sa všetko stalo, ako si Šimon želal. Všetci išli splniť jeho rozkazy. Za chvíľu bola zázračná loď naložená a pripravená na odplávanie.

Piati Šimonovia sa rozlúčili s kráľom a nalodili sa. Akonáhle sa začala ich plavba, behom chvíľky sa stratili z dohľadu. Loď si razila cestu pomedzi vody ako sokol cez vzduch. Prešiel týždeň a spozorovali pred sebou ostrov Busan. Zdalo sa, že pobrežie je prísne strážené. Z diaľky strážnik na vysokej veži zvolal:

„Zastavte a zakotvite! Kto ste? Odkiaľ pochádzate a čo chcete?“

Siedmy Šimon z lode odpovedal:

„Sme mierumilovní ľudia. Pochádzame z krajiny veľkého a dobrého kráľa Archideja. Prinášame zahraničný tovar – bohatý brokát, koberce a drahé šperky, ktoré by sme chceli ukázať vášmu kráľovi a princeznej. Chceme obchodovať, predávať, kupovať, a vymieňať.“

Bratia spustili malý čln a odniesli si so sebou niektoré zo svojich cenných vecí. Veslovali na breh a prišli až hore do paláca. Princezná sedela v ružovo-červenej izbe. Keď uvidela, ako sa bratia blížia, zavolala svoju pestúnku a svoje dvorné dámy. Povedala im, aby sa ich spýtali, kto sú a čo chcú.

Siedmy Šimon odpovedal pestúnke:

„Prichádzame z krajiny múdreho a dobrého kráľa Archideja. Priniesli sme rôzne druhy tovaru na predaj. Dôverujeme kráľovi tejto krajiny a boli by sme radi, keby nás ráčil privítať. Jeho služobníci môžu skontrolovať náš tovar. Ak ho bude považovať za hodnotný, aby krášlil jeho nasledovníkov, budeme spokojní.“

Tento prejav zopakovali princeznej, ktorá rozkázala, aby bratov zaraz priviedli do jej červenej izby. S úctou sa jej poklonili a ukázali jej niekoľko nádherných zamatov a brokátov. Potom otvorili puzdrá s perlami a vzácnymi kameňmi a všetky tieto vzácnosti jej tiež predviedli. Také krásne veci na ostrove predtým nikdy nevideli. Pestúnka a dvorné dámy boli tou nádherou celé užasnuté. Šepkali si, že ešte nikdy na niečom takom vzácnom nespočinul ich zrak. Aj princezná sa na tovar pozerala s prekvapením. Jej oči sa nedokázali nabažiť pri pohľade na všetky tie krásne veci. Prstami hladkala bohaté, mäkké látky a oproti svetlu držala trblietavé šperky.

„Najkrajšia z princezien,“ povedal siedmy Šimon, „potešte sa aj so svojimi dvornými dámami a prijmite tento hodváb a zamat. Nech sa vaše ženy ozdobia týmito šperkami. Vôbec to nie sú žiadne zvláštne poklady. Avšak dovoľte mi povedať, že nie sú ničím oproti mnohým farebným gobelínom, nádherným drahokamom a perlovým náhrdelníkom na našej lodi. Nechceli sme so sebou priniesť viac, lebo sme nevedeli, aký by mohol byť váš kráľovský vkus. Ale ak by ste zvážili poctiť našu loď návštevou, mohli by ste si vybrať najrôznejšie vzácnosti, ktoré určite potešia vaše oči.“

Tento zdvorilý prejav princeznú veľmi potešil. Podišla ku kráľovi a povedala:

„Drahý otče, niektorí obchodníci prišli s tým najskvostnejším tovarom. Prosím ťa, dovoľ mi, aby som mohla ísť na ich loď a vybrala si, čo sa mi zapáči.“

Kráľ premýšľal a premýšľal, silno sa zamračil a pošúchal si ucho. Nakoniec s tým súhlasil a dal pripraviť svoju kráľovskú jachtu so sto lukostrelcami, sto rytiermi a tisíckou vojakov, aby sprevádzali princeznú Helenu.

Kráľovská jachta s princeznou a jej sprievodom vyplávala na more. Bratia Šimonovia prišli na palubu, aby odprevadili princeznú na svoju loď. Princezná, jej pestúnka a dvorné dámy nasledovali bratov. Po krištáľovom mostíku prešli z jednej lode na druhú.

Siedmy Šimon rozložil svoj tovar. Mal toľko zvláštnych a zaujímavých príbehov, ktoré o ňom rozprával, že princezná zabudla na všetko ostatné a len pozerala a počúvala. Takže si vôbec nevšimla, že štvrtý Šimon uchopil čelo lode, ktorá zrazu všetkým zmizla z dohľadu a uháňala preč pozdĺž morských hlbín.

Posádka kráľovskej jachty nahlas zakričala. Rytieri zostali od zdesenia nehybne stáť na svojich miestach, akoby boli prikovaný. A vojaci priam onemeli a zvesili svoje hlavy. Nedalo sa robiť nič iné, len sa plaviť naspäť a povedať kráľovi o svojej strate.

Ako ten len veľmi plakal a hromžil!

„Ó, svetlo mojich očí,“ vzlykal. „Skutočne som potrestaný za svoju hrdosť. Myslel som si, že nikto nie je dostatočne dobrý na to, aby bol tvojím manželom. A teraz si sa stratila v morských hlbinách a mňa si tu nechala samého! Nech všetkých, ktorí videli jej zmiznutie, okamžite spútajú a zamknú do väzenia. Medzitým popremýšľam, ako ich čo najlepšie popravím.“

Zatiaľ čo kráľ Busanu zúril a takto nariekal, Šimonova loď plávala pod morom ako šikovná ryba. Keď ostrov zmizol z dohľadu, Šimon ju znova vydvihol na hladinu. Práve vtedy sa princezná rozpamätala. „Pestúnka,“ povedala, „už sa na tieto očarujúce veci pozeráme príliš dlho. Dúfam, že sa môj otec pre naše zdržanie nebude hnevať.“

Otočila sa a vystúpila na palubu. V dohľade nezazrela ani kráľovskú jachtu, ani ostrov. Pokrčila rukami a začala sa udierať do hrude. Potom sa premenila na bielu labuť a letela preč. Ale piaty Šimon uchopil svoju kušu a labuť zasiahol svojím šípom. Šiesty Šimon ju nenechal spadnúť do vody, ale ju zachytil ešte na lodi. Labuť sa premenila na striebornú rybku. Šimon nestrácal čas a rýchlo rybku chytil. Keď vtedy, rýchlo ako myšlienka, sa rybka premenila na čiernu myš, ktorá začala behať po lodi. Namierila si to smerom k diere. Ale skôr ako sa jej podarilo k nej dostať, priskočil k nej Šimon rýchlejšie ako hociktorá mačka a chytil ju. Potom sa myška opäť premenila na krásnu princeznú Helenu.

Zavčasu jedného rána sedel kráľ Archidej zamyslene pri svojom okne a pozeral na more. Bolo mu smutno na duši. Nechcel ani jesť, ani piť. Všetky jeho myšlienky boli o princeznej Helene, ktorá bola v jeho predstavách krásna ako sen. Zrazu zbadal niečo na mori. Azda je to biela čajka, čo letí smerom k pobrežiu? Alebo žeby to bola lodná plachta? Nie, to nie je čajka. To je jeho zázračná loď s vlajúcimi plachtami a zástavkami. Huslisti na nej hrajú na drôtených lanách. Námorníci spustili kotvu a krištáľový most vysunuli z lode na mólo. Nádherná Helena začala kráčať po mostíku. Celá žiarila skoro ako Slnko. Zdalo sa, že v jej očiach iskria nebeské hviezdy.

Kráľ Archidej náhlivo vyskočil a zvolal:

„Rýchlo, rýchlo! Poďme ju privítať. Nech trubači zatrúbia na poľnice a nech radostne zvonia všetky zvony!“

Celý kráľovský dvor sa hemžil dvoranmi a sluhami. Na zem položili zlaté koberce a veľké brány otvorili dokorán. Všetci vítali princeznú.

Kráľ Archidej jej vyšiel oproti. Chytil ju za ruku a zaviedol ju do kráľovských apartmánov.

„Madam,“ povedal, „sláva o vašej kráse sa dostala až ku mne. Ale vôbec som neočakával až takú roztomilú pôvabnosť. Avšak aj tak vás tu nebudem držať proti vašej vôli. Ak si prajete, moja zázračná loď vás vezme naspäť k vášmu otcovi a do vašej krajiny. Ale ak budete súhlasiť s tým, že tu zostanete, potom kraľujte nado mnou a mojou krajinou ako naša kráľovná.“

Čo viac k tomu povedať? Nie je ťažké uhádnuť, že princezná bola kráľovým dvorením veľmi potešená. Ich zásnuby sprevádzala pompéznosť a veľké radovánky.

Bratov Šimonov kráľ znova poslal na ostrov Busan, tentokrát s listom kráľovi od jeho dcéry, že ho pozýva na svoju svadbu. Zázračná loď dorazila na ostrov Busan, práve keď všetkých rytierov a vojakov, ktorí odprevadili princeznú na tajomnú loď, viedli na popravisko.

Vtedy siedmy Šimon zvolal zo svojej lode: „Prestaňte! Prestaňte! Prinášam list od princeznej Heleny!“

Kráľ Busanu čítal list znova a znova. Potom nariadil, aby všetkých rytierov a vojakov prepustili na slobodu. Veľkolepo pohostil veľvyslancov kráľa Archideja a svojej dcére poslal svoje požehnanie, ale na svadbu neprišiel.

Keď sa zázračná loď vrátila domov, kráľ Archidej a princezná Helena sa správe od jej otca veľmi potešili.

Kráľ Archidej si dal siedmich Šimonov predvolať pred seba.

„Tisícnásobná vďaka, moji statoční hrdinovia,“ zvolal. „Z mojej pokladnice si zoberte všetko, čo si len prajete, zlato, striebro, a vzácne kamene. Povedzte mi, čo si želáte, a ja vám to dám, moji dobrí priatelia. Želáte si byť šľachticmi a vládnuť mestám? Stačí povedať.“

Vtedy sa najstarší Šimon uklonil a povedal:

„My sme len obyčajní ľudia, Vaše Veličenstvo, a jednoduchým veciam rozumieme najlepšie. Čo by sme robili ako šľachtici a guvernéri? Neželáme si ani zlato. Máme svoje pole, ktoré nás uživí, a toľko peňazí, koľko potrebujeme. Ak si nás želáte odmeniť, dovoľte, aby naša pôda bola oslobodená od daní, a buďte taký láskavý a omilostite siedmeho Šimona. On nie je prvý, kto sa vyučil za zlodeja, a istotne ani posledný.“

„Nech sa tak stane,“ povedal kráľ. „Vaša zem je oslobodená od všetkých daní a siedmy Šimon má odo mňa milosť.“

Potom kráľ dal každému zo siedmich bratov pohár vína a pozval ich na svadobnú hostinu. A aká len skvelá hostina to bola, na to ešte stále spomínajú všetci starí ľudia až do dnešných čias.

**Koniec**

4*/ Jano, syn vojaka

Andrew Lang

347. diel zo 400

írska poviedka, počet slov 3860

Kedysi dávno na západe v krajine nazývanej Grianaig žil rytier, ktorý mal tri dcéry. Boli veľmi dobré a krásne. V tomto ohľade sa im nevyrovnal nikto na žiadnom z ostrovov. Všetci ľudia ich milovali a hlasno plakali, keď jedného dňa, ako tieto tri devy sedeli na skalách na okraji mora a máčali si nohy vo vode, sa spod vĺn vynorila veľká príšera a strhla ich pod hladinu oceánu. Nikto nevedel, kam sa podeli ani ako ich hľadať.

Neďaleko od zámku tohto rytiera žil vojak, ktorý mal troch synov, pekných, silných mladíkov a najlepších hráčov na ihrisku v tej krajine. Na Vianoce toho roku, keď sa rodiny stretávali a konali sa veľké hostiny, Jano, najmladší z troch bratov, povedal:

„Poďme si zmerať sily na trávniku rytiera z Grianaigu, pretože jeho trávnik je širší a tráva hladšia ako naša.“

Ale jeho starší bratia mu odpovedali:

„Čo je to toto za miesto?“ spýtal sa najstarší brat. A muž, ktorý stál vedľa, odpovedal:

**Koniec**