Názov:

22+2 poviedok na večery a noci

Podtitul:

Starodávne rozprávky

(najdlhšie)

(posledná kniha)

Séria: Poviedky na večery a noci #2/7

ANDREW LANG

RÓBERT HODOŠI

„Chcete mať inteligentné deti?

Čítajte im rozprávky.

Chcete mať ešte inteligentnejšie deti?

Čítajte im ešte viacej rozprávok.“

(Albert Einstein)

Anotácia

24 najdlhších starodávnych rozprávok zo sveta publikovaných v Anglicku pred rokom 1910. Zhromaždil ich škótsky spisovateľ Andrew Lang (*1844, +1912). Je to výber z 12 kníh známych pod názvom The Coloured Fairy Books (Farebné rozprávkové knihy.) Dĺžka týchto najdlhších poviedok na večery a noci je od 4790 do 11 120 slov, alebo 14 až 29 strán. E-kniha obsahuje poviedky od 377. do 400. z celého súboru 400 poviedok zoradených od najkratších po najdlhšie.

Tiráž

Titul: 22+2 poviedok na večery a noci

Podnadpis: Starodávne rozprávky, najdlhšie, posledná kniha

Séria: Poviedky na večery a noci #2/7

Autori: Andrew Lang, Róbert Hodoši, +ďalší

Editoval a zozbieral: Andrew Lang

Roky pôvodného vydania poviedok: 1889-1910

Výber zostavil, preložil a spracoval: Róbert Hodoši

Jazyková úprava: Róbert Hodoši

Vydal: Robert Hodosi, Lovce, SK

1. slovenské vydanie eKnihy: 2023

Počet strán: 490 (A5)

Počet slov: 158 tisíc

Kontakt na vydavateľa: poviedky123@gmail.com

Copyright © Robert Hodosi (*1975), 2023

PDF => ISBN: 978-80-570-4720-9

(EAN: 9788057047209)

ePUB => ISBN: 978-80-570-4721-6

(EAN: 9788057047216)

MOBI => ISBN: 978-80-570-4722-3

(EAN: 9788057047223)

Obsah

22+2 poviedok na večery a noci

Starodávne rozprávky

Séria: Poviedky na večery a noci #2/7

ANDREW LANG

RÓBERT HODOŠI

Anotácia

Tiráž

Obsah

1*/ Malý vojak

ČASŤ 1. (MALÝ VOJAK)

ČASŤ 2. (MALÝ VOJAK)

2*/ Princezná Rozeta a pávy

ČASŤ 1. (PRINCEZNÁ ROZETA A PÁVY)

ČASŤ 2. (PRINCEZNÁ ROZETA A PÁVY)

3*/ Vďačný princ

ČASŤ 1. (VĎAČNÝ PRINC)

ČASŤ 2. (VĎAČNÝ PRINC)

4*/ Aladín a čarovná lampa

ČASŤ 1. (ALADÍN A ČAROVNÁ LAMPA)

ČASŤ 2. (ALADÍN A ČAROVNÁ LAMPA)

5*/ Majster zlodej

ČASŤ 1. (MAJSTER ZLODEJ)

ČASŤ 2. (MAJSTER ZLODEJ)

6*/ Princezná chyžná

ČASŤ 1. (PRINCEZNÁ CHYŽNÁ)

ČASŤ 2. (PRINCEZNÁ CHYŽNÁ)

7*/ Hľadač pokladov

ČASŤ 1. (HĽADAČ POKLADOV)

ČASŤ 2. (HĽADAČ POKLADOV)

8*/ Úžasná ovečka

ČASŤ 1. (ÚŽASNÁ OVEČKA)

ČASŤ 2. (ÚŽASNÁ OVEČKA)

9*/ Bosorka a jej služobník

ČASŤ 1. (BOSORKA A JEJ SLUŽOBNÍK)

ČASŤ 2. (BOSORKA A JEJ SLUŽOBNÍK)

10*/ Žaba a Levia víla

ČASŤ 1. (ŽABA A LEVIA VÍLA)

ČASŤ 2. (ŽABA A LEVIA VÍLA)

11*/ Princezná a veľvyslanec

ČASŤ 1. (PRINCEZNÁ A VEĽVYSLANEC)

ČASŤ 2. (PRINCEZNÁ A VEĽVYSLANEC)

12*/ Biela laň

ČASŤ 1. (BIELA LAŇ)

ČASŤ 2. (BIELA LAŇ)

13*/ Biela mačka

ČASŤ 1. (BIELA MAČKA)

ČASŤ 2. (BIELA MAČKA)

14*/ Kučierko a Kapustná stonka

ČASŤ 1. (KUČIERKO A KAPUSTNÁ STONKA)

ČASŤ 2. (KUČIERKO A KAPUSTNÁ STONKA)

ČASŤ 3. (KUČIERKO A KAPUSTNÁ STONKA)

15*/ Dlhonosý trpaslík

ČASŤ 1. (DLHONOSÝ TRPASLÍK)

ČASŤ 2. (DLHONOSÝ TRPASLÍK)

ČASŤ 3. (DLHONOSÝ TRPASLÍK)

16*/ Cesta do Liliputu

1. Kapitola (Cesta do Liliputu)

2. Kapitola (Cesta do Liliputu)

3. Kapitola (Cesta do Liliputu)

4. Kapitola (Cesta do Liliputu)

5. Kapitola (Cesta do Liliputu)

17*/ Kráska a zviera

ČASŤ 1. (KRÁSKA A ZVIERA)

ČASŤ 2. (KRÁSKA A ZVIERA)

ČASŤ 3. (KRÁSKA A ZVIERA)

18*/ Princ Peter a čarovná voda

ČASŤ 1. (PRINC PETER A ČAROVNÁ VODA)

ČASŤ 2. (PRINC PETER A ČAROVNÁ VODA)

ČASŤ 3. (PRINC PETER A ČAROVNÁ VODA)

19*/ Princezná Bellissima a trpaslík

ČASŤ 1. (PRINCEZNÁ BELLISSIMA A TRPASLÍK)

ČASŤ 2. (PRINCEZNÁ BELLISSIMA A TRPASLÍK)

ČASŤ 3. (PRINCEZNÁ BELLISSIMA A TRPASLÍK)

20*/ Modrý vták, princ Šarmantný

ČASŤ 1. (MODRÝ VTÁK, PRINC ŠARMANTNÝ)

ČASŤ 2. (MODRÝ VTÁK, PRINC ŠARMANTNÝ)

ČASŤ 3. (MODRÝ VTÁK, PRINC ŠARMANTNÝ)

21*/ Srdce z ľadu a princ Minikin

ČASŤ 1. (SRDCE Z ĽADU A PRINC MINIKIN)

ČASŤ 2. (SRDCE Z ĽADU A PRINC MINIKIN)

ČASŤ 3. (SRDCE Z ĽADU A PRINC MINIKIN)

22*/ Princ Ahmed a víla Paribana

ČASŤ 1. (PRINC AHMED A VÍLA PARIBANA)

ČASŤ 2. (PRINC AHMED A VÍLA PARIBANA)

ČASŤ 3. (PRINC AHMED A VÍLA PARIBANA)

23*/ 1. bonus / Príbeh troch synov z Konštantínopolu

ČASŤ 1. (PRÍBEH TROCH SYNOV Z KONŠTANTÍNOPOLU)

ČASŤ 2. (PRÍBEH TROCH SYNOV Z KONŠTANTÍNOPOLU)

ČASŤ 3. (PRÍBEH KRÁSNYCH SIRKASIÁNOK)

ČASŤ 4. (PRÍBEH TROCH SYNOV Z KONŠTANTÍNOPOLU)

24*/ 2. bonus / Čo ruža urobila cyprusu

ČASŤ 1. (ČO RUŽA UROBILA CYPRUSU)

ČASŤ 2. (ČO RUŽA UROBILA CYPRUSU)

ČASŤ 3. (ČO RUŽA UROBILA CYPRUSU)

ČASŤ 4. (ČO RUŽA UROBILA CYPRUSU)

***KONIEC***

Poznámky...

1*/ Malý vojak

Charles Deulin (šárl delan)

377. diel zo 400

francúzska poviedka, počet slov 4790

ČASŤ 1. (MALÝ VOJAK)

I. kapitola

Kedysi dávno žil raz jeden malý vojačik, ktorý práve išiel z vojny rovno domov. Bol to statočný malý chlapík. V žiadnej z bitiek nestratil ani jednu ruku či nohu. Boje sa skončili a armádu rozpustili. On sa musel vrátiť do dediny, v ktorej sa narodil.

Vojak sa volal Jano, ale pre nejakú príčinu ho volali Kráľovič. Prečo to bolo tak, nikto nevedel, ale všetci ho poznali pod touto prezývkou.

Keďže už nemal rodičov nažive, nemal ho kto doma privítať. Nuž sa teda veľmi neponáhľal. Potichu si vykračoval svojou cestou. Cestovný batoh mal prehodený cez plece a šabľu opásanú okolo pása. Po istom čase si znova chcel zapáliť trochu tabaku vo svojej fajke. No nemohol nájsť svoju zápalkovú škatuľku. Veľmi ho to nahnevalo.

Po tomto zistení prešiel istú vzdialenosť, čoby kameňom dohodil, a vtedy si všimol medzi stromami žiariace svetlo. Išiel rovno k nemu. Keď prišiel bližšie, zbadal pred sebou starý zámok. Vstupná brána na ňom bola otvorená.

Malý vojak vošiel na nádvorie. Cez okno nazrel dnu do veľkej haly, kde horel v krbe veľký oheň. Vložil si svoju fajku do vrecka a jemne zaklopal. Zdvorilo sa opýtal:

„Dali by ste mi niekto oheň?“

Chvíľu čakal, potom zaklopal znovu. Tentokrát hlasnejšie. Ale zvnútra neprichádzala žiadna odpoveď. Pomaly otvoril dvere a vstúpil dnu. Veľká hala bola prázdna. Namieril si to rovno ku kozubu. Uchopil kliešte na uhlie, zohol sa a hľadal v ohnisku žeravý uhlík, ktorým si chcel pripáliť fajku. Keď zrazu sa z ohňa vynoril rovno pred jeho tvárou obrovský had.

Ten had mal tvár krásnej ženy, čo bolo veľmi zvláštne.

Pri takom neočakávanom obraze by sa mnoho ľudí otočilo, vzalo nohy na plecia a utekalo preč ako o život. Ale malý vojak, hoci bol naozaj dosť malý, mal srdce skutočného vojaka. Len urobil jeden krok späť a siahol po meči.

„Netas svoj meč,“ zvolala hadia žena. „Čakala som ťa, lebo to si ty, kto ma má vyslobodiť.“

„Kto si?“

„Volám sa Ľubica. Som dcéra kráľa Beneluxu. Osloboď ma, zosobášim sa s tebou a navždy ťa urobím šťastným.“

Niekomu by sa nepáčilo, aby súhlasil s tým, že ho urobí šťastným had so ženskou hlavou, ale Kráľovič nemal pred tým strach. Z Ľubiciných očí naňho sálalo dobrotivé, čarovné okúzlenie. Pozerala naňho ako had, ktorý sleduje malé vtáča. Jej oči boli krásne zelené. Neboli okrúhle, ako má mačka, ale mali tvar mandlí. Vyžarovali zvláštne jasné svetlo. Jej zlatisté vlasy sa vznášali vo vzduchu na jej hlave. Zdali sa byť žiarivé a ligotavé. Tvár mala nádhernú ako anjel, hoci jej telo bolo len hadie.

„Čo mám urobiť?“ spýtal sa Kráľovič.

„Otvor tamtie dvere. Ocitneš sa v galérii, na konci ktorej sú dvere. Tie vedú do izby, v ktorej je jedna skriňa. V nej sa nachádza taká dlhá blúza, tunika. Musíš mi ju priniesť naspäť.“

Malý vojak sa smelo podujal na danú úlohu. Bezpečne prešiel cez celú galériu. Ale keď vošiel do izby za ňou, v prítmí uvidel, ako sa mu vo vzduchu vyhrážalo osem rúk na úrovni tvári a snažilo sa ho uderiť. Komu patrili, nevedel, videl len ruky.

Zohol sa popod udierajúce ruky a údery im vracal svojimi päsťami. Keď sa dostal ku skrini, otvoril ju a vzal tuniku. Priniesol ju späť do prvej izby.

„Hups!“ a plamene sa rozišli. Ľubica bola zrazu ženou od hlavy až do pol pása. Vzala tuniku a obliekla si ju. Bola to nádherná tunika z oranžového zamatu. Bola vyšívaná a ozdobená perlami. Ale jej krk bol belší než perly.

„To nie je všetko,“ povedala. „Choď znovu do galérie. Tam vystúp hore po schodisku, ktoré je naľavo, a v druhej izbe na prvom poschodí nájdeš ďalšiu skriňu. V nej sa nachádza moja sukňa. Prines mi ju.“

Kráľovič urobil, ako mu nakázala. Ale ako vošiel do izby, uvidel nielen ruky, ale i ramená. Každá ruka držala obrovskú palicu a útočili naňho. Okamžite vytasil svoj meč. Rázne sa predral cez nebezpečenstvo, ktoré naňho číhalo, a neutŕžil skoro žiadnu ranu.

Priniesol späť sukňu, ktorá bola z modrého hodvábu ako nebo v Španielsku.

„Tu je tá sukňa,“ povedal Jano a hadia žena sa pred ním objavila. Teraz bola ženou od hlavy až po kolená.

„Teraz chcem už len moje topánky a pančuchy,“ povedala. „Choď a prines ich zo skrine na druhom poschodí.“

Malý vojak odišiel na druhé poschodie. Ocitol sa tam medzi ôsmimi škriatkami. Všetci boli ozbrojení veľkými kladivami. Z ich očí šľahali plamene. Tentokrát zastal na prahu dverí. „Môj meč tu nemá žiaden úžitok,“ pomyslel si. „Títo úbožiaci by ho zlomili na dvoje ako sklo. Ak nedokážem rýchlo niečo vymyslieť, tak som mŕtvy muž.“ V danom momente upriamil svoj zrak na dvere, ktoré boli vyrobené z dubu. Boli hrubé a ťažké. Vytiahol ich z pántov, zdvihol nad hlavu a hodil ich na malých škriatkov, ktorých nimi zadlávil. Potom zobral topánky a pančuchy a priniesol ich Ľubici. Tá si ich nasadila a zrazu z nej bola úplná žena.

Keď už mala na sebe biele hodvábne pančuchy a malé modré topánky ozdobené rubínmi, povedala svojmu osloboditeľovi: „Teraz musíš odísť preč a nikdy sa sem nesmieš vrátiť, nezáleží na tom, čo sa stane. Tu je peňaženka s dvesto dukátmi. V noci sa vyspi v hostinci na okraji lesa. Vstaň skoro za úsvitu. O deviatej hodine ráno pôjdem okolo vo svojom voze a vyzdvihnem ťa.“ „Prečo nemôžme ísť teraz?“ spýtal sa malý vojak. „Pretože ešte nie je ten správny čas,“ odpovedala princezná. „Ale najskôr si vypi na moje zdravie z tohto pohára na víno,“ a ako hovorila, naplnila krištáľový pohár tekutinou zlatistej farby.

Jano to vypil, zapálil si svoju fajku a odišiel.

II. kapitola

Keď prišiel do hostinca, si objednal večeru. Avšak skoro nato ako začal jesť, sa zrazu cítil byť veľmi ospalý. „Musím byť oveľa unavenejší, ako som si myslel,“ povedal si len tak pre seba. Potom povedal hostinskej, aby ho určite zobudila ráno o ôsmej hodine. A spokojne si išiel ľahnúť do izby.

Celú noc spal mŕtvolným spánkom ako zabitý. O ôsmej hodine ho prišli zobudiť. Budili ho trikrát, ale on stále spal ako zarezaný. Tak si napokon povedali, že je to zbytočné a že ho nechajú v pokoji spať ďalej.

Hodiny odbíjali poludnie. Jano sa pomaly prebúdzal. Keď si všimol, že slnko je vysoko na oblohe, vyskočil z postele a rýchlo sa obliekol. Zbehol dolu schodmi a spytoval sa hostinskej, že či ho náhodou niekto nehľadal.

„Ale áno, bola tu jedna krásna princezná,“ odpovedala mu hostinská. „Prišla na koči, čo bol celý zo zlata. Nechala tu túto kyticu a odkaz, že zajtra ráno o ôsmej sa tu znovu zastaví.“

Malý vojak bol celý rozhorčený, ale snažil sa upokojiť pri pohľade na kyticu z farebných slamienok.

„To je kvet na znak toho, že ma stále miluje,“ pomyslel si. Zabudol pritom, že je to zároveň i kvet smrti.

Keď prišla noc, spal s prižmúrenými očami. Vyskočil z postele asi dvadsaťkrát za hodinu. Keď vtáky začali spievať, už sa nemohol dlhšie zdržať v posteli od nedočkavosti. Cez okno sa vyštveral na konáre veľkého citrónovníka, ktorý stál vedľa hostinca. Tam sa usadil a v polospánku sledoval kyticu, až napokon tuho zaspal.

Akonáhle tuho zaspal, nič ho nevedelo zobudiť, ani spev vtákov, ani hrkot zlatého koča s Ľubicou. Nezobudil ho ani krik volajúcej hostinskej, ktorá ho hľadala všade, kde si len vedela predstaviť.

Hodiny odbíjali poludnie. Veľmi ho zarmútilo, keď videl ako prestierajú na obed, až ho srdce zabolelo.

„Prišla sem princezná i dnes?“ spýtal sa.

„Áno, naozaj, prišla. Nechala tu túto kvetinkovú šatku pre teba. Povedala, že zajtra príde o siedmej hodine, ale že to bude už poslednýkrát.“

„Musím byť začarovaný,“ pomyslel si malý vojak. Potom zobral šatku, ktorá veľmi zvláštne voňala. Uviazal si ju okolo ľavého zápästia. Pomyslel si, že aby nezaspal, najlepšie bude, ak si do postele túto noc vôbec neľahne. Tak zaplatil svoj účet a za posledné peniaze si kúpil koňa. Keď nadišiel večer, vysadol na koňa pred vchodom do hostinca a bol rozhodnutý, že tam tak prečká celú noc.

Ako sa noc míňala privoniaval si ku svojej šatke, ktorá sladko voňala. Až bol z toho taký omámený, že zaspal koňovi na šiji. A takto spolu s koňom obaja celú noc zvučne chrápali.

Keď prišla princezná, snažili sa ho zobudiť. Triasli ním, kričali naňho, dokonca ho zopárkrát i uderili, ale úplne zbytočne. Podarilo sa im ho prebudiť, až keď bol koč už veľmi ďaleko.

Jano rýchlo popchol svojho koňa a z plného hrdla kričal za vozom: „Zastavte! Zastavte!“ ale koč sa rútil stále rýchlo dopredu, ďalej a ďalej. Cválal za ním celý deň i noc, ale ani o kúsok sa k nemu nepriblížil.

Tak prešli mnoho dedín a miest. Napokon prišli až k moru. Jano si pomyslel, že tu musí koč zastať. Lenže čuduj sa svete! Ten si to valil ďalej krížom po mori, ako keby šiel po pevnej zemi. Kôň priniesol malého vojaka bezpečne až k pobrežiu, kde klesol od únavy na zem. Jano si sadol vedľa neho a pozeral, ako sa mu v diaľke stráca koč rovno pred očami za horizontom.

III. kapitola

Malý vojak dal dohromady svojho ducha a odvahu a pokračoval ďalej pozdĺž pobrežia. Snažil sa nájsť nejakú loďku, v ktorej by sa mohol plaviť za svojou princeznou. Avšak žiadnu sa mu nepodarilo nájsť. Napokon, celý unavený a hladný, si sadol na schody pred jednou rybárskou chatkou. V nej sa nachádzalo mladé dievča, ktoré opravovalo rybársku sieť. Keď ho dievčina zbadala, pozvala ho dovnútra. Ponúkla ho pohárom vína a vyprážanou rybou. Jano sa do sýtosti najedol a napil. Po dlhom čase bol spokojný. Rozpovedal svoje dobrodružstvá malej rybárke. Ona bola veľmi pekná a jej pleť bola biela ako hruď čajky. Preto ju ľudia na okolí volali Biela čajka. On však o nej veľmi nepremýšľal, stále sníval o svojej princeznej so zelenými očami.

Keď dorozprával svoj príbeh, rybárka pocítila nad ním ľútosť a povedala mu:

„Minulý týždeň, keď som rybárčila, do mojej siete sa zrazu zachytilo niečo veľmi ťažké. Vytiahla som to na loď. Bola to veľká medená váza s oloveným vrchnákom. Priniesla som ju domov a položila na oheň. Keď sa vrchnák zahrial, váza sa dala zľahka nožom otvoriť. Bolo v nej vrecko s päťdesiatimi korunami a hodvábnym plášťom. Veľkým plášťom som si pokryla posteľ a peniaze som si odložila ako svoje veno na sobáš. Ale môžeš si ich zobrať. Choď do najbližšieho prístavu. Nájdi tam loď, ktorá sa bude plaviť do Beneluxu. Keď sa z teba stane kráľ, prines mi naspäť tých päťdesiat korún.“

Kráľovič jej odpovedal: „Keď budem kráľom Beneluxu, urobím ťa dvornou dámou kráľovnej, lebo ty si taká pekná, ako nádherná. Tak teda zbohom zatiaľ,“ povedal a rozišli sa. Biela čajka išla rybárčiť. On si omotal plášť okolo seba a ľahol si v ňom na kopu sena. Chcel si odpočinúť. Myslel pritom na rôzne veci, až napokon zvolal: „Ó, ako si len želám, aby som bol v hlavnom meste Beneluxu!“

IV. kapitola

V momente sa malý vojak ocitol stáť pred nádherným palácom. Pretrel si neveriacky oči a uštipol sa. Keď sa uistil, že sa mu to nesníva, spýtal sa muža, ktorý stál pred bránou: „Kde som teraz?“

„Kdeže si? A či nevidíš? Samozrejme že pred kráľovským palácom.“

„Ktorého kráľa?“

„Predsa kráľa Beneluxu!“ odpovedal muž a smial sa nad ním. Predpokladal, že sa rozpráva s nejakým pomätencom.

Pre Jana to bolo veľmi zvláštne. Ale keďže bol čestný človek, hneď rozmýšľal nad tým, ako vráti veľký plášť a mešec peňazí Bielej čajke, aby si nemyslela, že ju len hlúpo okradol. Vtedy si pomyslel, že plášť musí mať v sebe nejakú zázračnú moc, ktorá umožňuje jeho nositeľovi premiestniť sa z jedného miesta na druhé na želanie. Aby sa o tom presvedčil, zaželal si, aby bol v najlepšom hostinci v meste. Okamžite sa tam ocitol.

Veľmi udivený týmto objavom si objednal večeru. Bolo už dosť neskoro na to, aby navštívil kráľa, tak sa rozhodol, že tam prenocuje.

Nasledujúci deň, keď sa zobudil, uvidel, že všetky domy sú ozdobené a ovešané vencami z kvetov. Všade viali vlajky a v každom kostole zvonili zvony. Malý vojak zisťoval, že čo je to za hluk vonku. Povedali mu, že kráľova krásna dcéra, princezná Ľubica, sa našla a chystá sa s veľkou slávnosťou prísť naspäť na zámok. „To mi práve vyhovuje,“ pomyslel si Kráľovič. „Postavím sa pri bránu a uvidím, či ma spozná.“

Sotva mal čas sa obliecť, keď zlatý koč s Ľubicou prešiel okolo. Mala na hlave zlatú kráľovskú korunu a kráľ a kráľovná sedeli po jej boku. Náhodou jej zrak padol na malého vojaka. Celá zbledla od prekvapenia a otočila svoju hlavu opačným smerom.

„Či ma nespoznala?“ spytoval sa seba malý vojak. „Alebo bola taká nahnevaná, že som zmeškal naše stretnutie?“ Potom nasledoval dav ľudí až do paláca. Keď prišiel pri bránu paláca, povedal strážcom, že to bol on, kto oslobodil princeznú, a že si želá preto hovoriť s kráľom. Ale čím viacej hovoril, tým viacej ho považovali za pomäteného. Vôbec mu nedovolili vstúpiť na kráľovský dvor. Malý vojak bol od zúrivosti celý bez seba. Cítil, že si potrebuje zapáliť tabak z fajky, aby mohol relaxovať. Vošiel do krčmy a objednal si krígeľ piva. „To všetko pre túto mizernú, starú vojenskú helmu,“ pomyslel si. „Keby som len mal dostatok peňazí, aby som sa mohol veľkolepo vyobliekať ako lordi na kráľovskom dvore. Ale čo s tým narobím? Mám tu len zvyšok z tých päťdesiatich korún, ktoré mi dala Biela čajka.“

Vytiahol mešec, aby spočítal, koľko mu ešte zostalo. Napočítal presne päťdesiat korún.

„Biela čajka sa musela pomýliť,“ pomyslel si a zaplatil za svoje pivo. Potom znovu spočítal svoje peniaze a zase napočítal presne päťdesiat korún. Vybral z mešca päť korún, ale v mešci bolo stále päťdesiat. Vyprázdnil mešec na stôl a zavrel ho. Keď ho opäť otvoril, znovu v ňom napočítal presne päťdesiat korún!

Vtedy ho napadol úžasný plán. Bol rozhodnutý ísť za kráľovským krajčírom a staviteľom kočiarov.

Krajčírovi rozkázal, aby mu urobil sako a vestu z modrého zamatu ozdobeného perlami. Staviteľovi kočiarov rozkázal vyrobiť zlatý koč, presne taký istý, ako mala princezná Ľubica. Že ak sa dostatočne rýchlo poponáhľajú, tak im zaplatí dvojnásobok.

O niekoľko dní nato sa malý vojak vozil po meste vo svojom kočiari, ktorý ťahalo šesť bielych koní. Mal štyroch lokajov, ktorí boli bohato oblečení a stáli za ním na koči. Vo vnútri sedel Jano. Bol oblečený v modrom zamatovom obleku. V ruke mal kyticu slamienok a na zápästí mal uviazanú šatku. Dva razy sa prešiel po meste a hádzal peniaze napravo i naľavo. Keď prešiel po tretíkrát pod oknami paláca, všimol si, ako Ľubica nadvihla záclonu a pozrela naňho.

V. kapitola

Nasledujúci deň všetci v celom meste hovorili len o bohatom lordovi, ktorý sa vozil po okolí a rozdával ľuďom peniaze. Reči o ňom sa dostali až na kráľovský dvor. Kráľovná bola veľmi zvedavá na tohto báječného princa.

„Nuž, dobre teda,“ povedal kráľ, „pozveme ho k nám. Nech si so mnou zahrá karty.“

Tentokrát sa Kráľovič neoneskoril na svoje stretnutie. Prišiel načas.

Kráľ rozkázal doniesť karty. Sadli si za stôl a začali hrať. Hrali šesť hier. Jano zakaždým prehral. Stávka bola vždy rovnaká – päťdesiat korún. Zakaždým vyprázdnil celý mešec, ktorý sa v danom momente hneď odznova naplnil.

Ako sa to stalo po šiestykrát, kráľ vyhlásil: „To je úžasné!“

Kráľovná zvolala: „To je priam neuveriteľné!“

A princezná riekla: „To je až ohromujúce!“

„Nie až také ohromujúce,“ odpovedal malý vojak, „ako tvoja premena na hada.“

„Ticho!“ prerušil ho kráľ, ktorý nemal rád danú tému.

„Hovorím o tom len preto,“ povedal Jano, „lebo ja som ten, kto vám vyslobodil vašu dcéru od zlovestných škriatkov a ktorému sľúbila, že sa s ním zosobáši.“

„Je to pravda?“ spýtal sa kráľ princeznej.

„Áno, je to úplná pravda,“ odpovedala Ľubica. „Ale ja som mu povedala, aby bol pripravený ísť so mnou, keď budem prechádzať okolo hostinca v mojom kočiari. Trikrát som tak spravila, ale spal takým hlbokým spánkom, že sa ho vôbec nepodarilo zobudiť.“

„Ako sa voláš?“ spýtal sa kráľ, „a kto vlastne si?“

„Volám sa Jano. Som vojak a môj otec bol prievozník na lodi.“

„Vôbec nie si hodný mojej dcéry. Avšak ak nám dáš svoj mešec, môžeš si ju vziať za manželku.“

„Ten mešec mi nepatrí. Preto sa ho nemôžem vzdať.“

„Ale určite mi ho môžeš požičať do svadby,“ povedala princezná a hodila naňho jeden z tých svojich pohľadov, ktorým nevedel vojak odolať.

„A to bude kedy?“

„Na Veľkú noc,“ odpovedal panovník.

„Alebo keď bude Mesiac modrý a z neba budú padať pečené holuby!“ zašepkala princezná. Ale Kráľovič ju nepočul. A tak jej požičal zázračný mešec.

Nasledujúci večer prišiel pozrieť kráľa, aby si zahrali hádzanie kruhov na kolíky a aby mohol dvoriť princeznej. Ale dvorná stráž mu povedala, že kráľ odišiel na vidiek vybrať rentu. Ďalší večer mu povedali to isté. Nuž sa chcel rozprávať s kráľovnou, ale že tá má migrénu, že ju veľmi bolí hlava. Keď sa to zopakovalo päť alebo šesťkrát, dovtípil sa, že si z neho robia žarty.

„Toto nie je správanie, ktoré prináleží kráľovi,“ pomyslel si Jano. „Naničhodník jeden!“ a vtedy si zrazu pomyslel na svoj červený čarovný plášť.

„Ach, aký som len hlupák!“ povedal. „Samozrejme že sa môžem dostať s týmto plášťom kdekoľvek len chcem.“

Toho večera bol pred palácom. Obliekol si svoj červený plášť. Na prvom poschodí paláca uvidel svetlo. Na záclonách bolo vidno tieň princeznej.

„Želám si, aby som bol v izbe princeznej Ľubici,“ povedal a v momente tam aj bol.

Kráľova dcéra sedela za stolom a počítala peniaze, ktoré vyprázdňovala z bezodného mešca.

„Osemstopäťdesiat, deväťsto, deväťstopäťdesiat,...“

„Tisíc,“ dokončil Jano. „Pekný večer prajem!“

Princezná vyskočila od stola a zvolala: „Ty si tu?! Čo tu robíš? Ihneď odíď, lebo inak zavolám strážcov!“

„Prišiel som,“ povedal Kráľovič, „aby som ti pripomenul, že o dva dni je Veľká noc a je najvyšší čas myslieť na náš sobáš.“

Ľubica vybuchla v smiech. „Náš sobáš? Skutočne si taký pochabý, že veríš tomu, že dcéra kráľa Beneluxu sa vydá za syna prievozníka?“

„Tak mi vráť mešec,“ povedal Jano.

„Nikdy,“ povedala princezná a pomaly si ho vložila do svojho vrecka na šatách.

„Ako si želáš,“ povedal malý vojak. „Ten sa smeje najlepšie, kto sa smeje naposledy,“ a vzal princeznú do náručia. „Želám si, aby sme boli na konci sveta!“ a behom chvíľky tam aj boli. Stále držal princeznú v náručí.

„Uf!“ povedal Jano. Jemne ju položil pri kmeň stromu. „Nikdy predtým som neprešiel takú dlhú cestu. Čo povieš, madam?“ Princezná pochopila, že nie je čas na žarty. Tak neodpovedala. Okrem toho ešte stále mala z rýchlej cesty závrate a nebola úplne späť pri svojich zmysloch.

ČASŤ 2. (MALÝ VOJAK)

VI. kapitola

Kráľ Beneluxu nebol veľmi poctivý človek a jeho dcéra bola presne taká istá. A to bol dôvod, prečo bola zmenená na hada. Bolo predpovedané, že ju zachráni malý vojak, za ktorého sa potom bude musieť vydať. Len vtedy sa tak nemalo stať, ak by sa malý vojak nedostavil na určené miesto stretnutia trikrát za sebou. Prefíkaná princezná si teda na to vymyslela plán.

Víno, ktoré dala Janovi vypiť na zámku škriatkov, kytica slamienok a šatka, všetky tieto veci mali v sebe omamné látky spôsobujúce hlboký, dlhotrvajúci spánok. A Janovi aj spôsobili veľmi dlhý a hlboký spánok.

Avšak ani v túto kritickú chvíľku Ľubica nestratila svoju hlavu.

„Myslela som si, že si len pouličný bitkár,“ povedala svojím lichotivým hlasom, „ale prišla som na to, že si mocnejší než hocijaký kráľ. Tu je tvoj mešec. Ešte stále máš moju šatku a kyticu slamienok?“

„Áno, tu sú,“ povedal Kráľovič. Veľmi ho potešil jej prívetivý tón hlasu. Vytiahol z náprsného vrecka aj kyticu, aj šatku. Ľubica mu pripevnila kyticu na saku pri gombík a šatku mu uviazala okolo zápästia. „Teraz,“ povedala, „si môj pán a vládca. Vezmem si ťa za manžela, aby som ťa potešila.“

„Si milšia, než som očakával,“ povedal Jano. „Pri mne nikdy nebudeš nešťastná, lebo ťa milujem.“

„Nuž teda, môj malý manžel, povedz mi, ako sa ti podarilo ma tak rýchlo priniesť až na koniec sveta?“

Malý vojak sa poškriabal na čele. Pomyslel si: „Skutočne sa mieni so mnou zosobášiť alebo sa ma snaží zase len oklamať?“

Ale Ľubica zopakovala: „Povedz že mi. Nepovieš?“ Prihovorila sa mu takým nežným hlasom, že nevedel, ako jej má odolať.

„Napokon,“ pomyslel si, „čo na tom záleží, ak jej poviem tajomstvo, pokiaľ jej nedám zázračný plášť?“ A prezradil jej čaro červeného plášťa.

„Och drahý, aká som unavená!“ povzdychla si Ľubica. „Nemyslíš si, že by sme si mali trochu pospať? A potom sa porozprávame o našich ďalších plánoch.“

Vystrela sa na tráve a Kráľovič urobil to isté. Hlavu si položil na ľavé rameno, kde mal uviazanú šatku. Tá ho zase omámila výraznou vôňou a tuho zaspal hlbokým spánkom.

Ľubica ho sledovala jedným okom. Keď začal zvučne chrápať, vyzliekla mu čarovný plášť, zobrala mu z vrecka mešec s peniazmi a vložila si ho do svojho. Obliekla si červený plášť a povedala: „Želám si, aby som bola vo svojej vlastnej izbe.“ A hneď sa tak i stalo.

VII. kapitola

Keď sa Jano po dvadsiatich štyroch hodinách prebral, od zúrivosti skoro zošalel. Zase bol oklamaný. Tento raz nemal ani mešec, ani plášť, a dokonca ani princeznú. Trhal sa za vlasy, udieral sa do hrude, pošliapal kyticu a šatku roztrhal skoro až na atómy.

Okrem toho bol veľmi hladný a nemal čo jesť.

Myslel na všetky pekné veci, ktoré mu povedala jeho stará mama, ešte keď bol malý, ale nič z toho mu nepomohlo. Bol celý zúfalý. Vtom zrazu pozrel na strom, pod ktorým spal. Bola to slivka, ktorá bola priam obsypaná slivkami sfarbenými dožlta až dozlatista.

„Poďme na slivky,“ pomyslel si. „Každá záchrana na prežitie je férová vo vojne.“

Vyštveral sa na strom a začal náhlivo jesť. Ale sotva prehltol dve slivky, keď tu, k jeho hrôze, pocítil, ako mu niečo rastie na čele. Chytil sa tam rukou a zistil, že mu tam narástli dva rohy. Zoskočil zo stromu a bežal k prúdu rieky, ktorý tiekol nablízku. Bohužiaľ, bolo to tak! Na hlave mal dva rohy, na ktoré by mohla byť hrdá akurát koza.

Vtedy ho odvaha opustila.

„Ako keby to nebolo dosť,“ povedal. „Zlomyseľná princezná ma podviedla. A teraz, ešte i čert mi požičal svoje rohy. Akú peknú postavu by som mal, keby som len zostal vo svete!“

Ale hladný bol stále. Nešťastie sa mu už stalo. Vyštveral sa smelo na druhý strom. Tam rástli krásne, dozelena sfarbené slivky. Dve z nich zjedol. A čuduj sa svete! Rohy na jeho hlave mu v momente zmizli. Malý vojak bol od veľkého prekvapenia užasnutý. Prišiel k záveru, že sa netreba oddávať zúfalstvu príliš skoro. Keď dojedol, zrazu dostal nápad.

„Možnože,“ premýšľal, „tieto pekné malé slivky mi pomôžu získať naspäť mešec aj plášť a oslobodím svoje srdce od túžby po princeznej. Ona už má oči ako srnka. Zaslúži si mať i rohy. Vsadil by som všetky peniaze, len aby sa mi to podarilo a prestal ju chcieť za manželku. Rohatá dievčina v žiadnom prípade nie je pekná na pohľad.“ Z vŕbových prútov uplietol košík a vložil doň opatrne oba druhy sliviek. Potom statočne kráčal po mnoho dní. Našťastie mu cestu neskrížila ani divá zver, ani žiadni divosi. Neobával sa ničoho. Len aby mu slivky nezhnili, čo sa však vôbec nestalo.

Napokon prišiel do civilizovanej krajiny. Predal nejaké drahokamy, ktoré mal stále u seba, a vybral sa na   dlhú plavbu do Beneluxu. Na konci roka a jedného dňa sa mu napokon podarilo prísť do tohto kráľovstva.

VIII. kapitola

Nasledujúci deň si nasadil falošnú bradu a obliekol sa ako predajca ovocia. Priniesol si malý stôl a položil ho pri dvere do kostola. Opatrne prestrel jemnú bielu plachtu na stôl a poukladal na ňu svoje slivky, ktoré vyzerali ako chutné Mirabelky, ktoré boli čerstvo natrhané. Keď uvidel princeznú vychádzať z kostola, začal vyvolávať so zmeneným hlasom: „Čerstvé slivky! Chutné slivky! Nádherné ovocie!“

„Koľko stoja?“ spýtala sa princezná.

„Jedna po päťdesiat korún.“

„Päťdesiat korún! Ale čo je na nich také vzácne? Zmúdrie sa z nich alebo pridajú na kráse?“

„Ony nezlepšia to, čo je už dokonalé, krásna princezná. Ale stále pridajú niečo navyše.“

Nuž na kotúľajúcom sa kameni sa nezhromaždí mach, ale skôr sa ten kameň ligotavo vybrúsi. Mesiace, ktoré strávil Jano túlaním sa po svete, nevyšli nazmar. A taký kompliment, ktorý Ľubici vystrúhal, jej zalichotil.

„Tak čo pridajú?“ spýtala sa s úsmevom.

„Uvidíte sama, krásna princezná. Keď ich ochutnáte, budete prekvapená.“

Ľubicina zvedavosť vzrástla. Vytiahla mešec a vysypala toľkokrát päťdesiat korún z neho, koľko bolo sliviek v košíku. Malý vojak sa ledva zdržal, aby jej nezobral celý mešec z ruky a nenazval ju zlodejom.

Slivky sa predali. Všetky kúpila princezná. Jano zatvoril obchod a zhodil falošnú bradu. Zmenil hostinec a zostal potichu. Čakal, čo sa bude diať.

Hneď ako prišla princezná do svojej izby v paláci, zvolala: „Poďme sa pozrieť, čo môžu tieto slivky pridať mojej kráse.“ Odložila si plášť, dve slivky si hodila s chuťou do úst a zjedla.

Nasledovala hrôza a strach. Prišlo neblahé prekvapenie. Zrazu pocítila, ako jej niečo rastie na čele. Rýchlo bežala k zrkadlu. Vydala zo seba prenikavý vreskot a plač.

„Rohy! Tak to je to, čo mi sľúbil? Rýchlo treba nájsť predavača sliviek a priniesť ho sem! Nech mu odrežú nos i uši! Nech ho usmažia na malom ohni zaživa a jeho popol nech je roztrúsený vo vetre! Och, zomriem od hanby a zúfalstva!“

Dvorné dámy k nej hneď pribehli. Snažili sa tie rohy vytiahnuť, ale len jej privodili veľkú bolesť hlavy. Bolo to úplne zbytočné.

Kráľ vyslal hlásateľa po svojom kráľovstve, že dá ruku princeznej hocikomu, kto ju zbaví ošklivej ozdoby na hlave. Tak doktori, čarodejníci a chirurgovia celého Beneluxu a okolitých kráľovstiev sa hrnuli do paláca. Každý jeden mal svoju vlastnú liečbu. Nič nepomáhalo. Princezná od toho len viacej trpela. Tak kráľ dal vyhlásiť novú správu. Že každý, kto sa podujme na vyliečenie princeznej a zlyhá, tak bude obesený na najbližší strom.

Cena za vyliečenie princeznej bola veľmi veľká. Vyhlásenie nezastavilo prichádzanie nových liečiteľov. Až napokon všetky ovocné sady v Beneluxe boli plné obesencov.

IX. kapitola

Kráľ vydal rozkazy, aby hľadali všade, kde sa len dá, predavača sliviek. Napriek veľkému úsiliu, ho nemohli nikde nájsť.

Keď malý vojak zistil, že ich trpezlivosť je už u konca, urobil džús zo zelených sliviek a dal ho do malej fľaštičky. Kúpil si doktorský plášť. Nasadil si parochňu a okuliare. A takto sa predstavil pred kráľom Beneluxu. Povedal, že je známy lekár z ďalekej krajiny a že by vedel vyliečiť princeznú, keby s ňou mohol zostať nachvíľu osamote.

„Len ďalší pochábeľ, ktorý je rozhodnutý odvisnúť,“ povedal kráľ. „Nuž dobre, urobte tak, ako žiada. Niekomu, kto má lano okolo krku, netreba nič odmietnuť.“

Hneď ako zostal malý vojak s princeznou osamote, nalial trochu zelenej tekutiny do jej pohára. Sotva to princezná ochutnala, koniec rohov hneď zmizol.

„Ony by zmizli úplne,“ povedal predstierajúci doktor. „Lenže možnože je tu niečo, čo tomu bráni. Touto medicínou je možné vyliečiť len ľudí, ktorých duša je čistá ako moja dlaň. Si si istá, že si nespravila nejaký malý zlý skutok? Skús si spomenúť.“

Ľubica nemusela dlho nad tým premýšľať. No hanbila sa od ponižujúcej spovede. Avšak potešenie byť bez rohov bolo väčšie. Napokon sa priznala so sklopeným zrakom.

„Ukradla som kožený mešec jednému malému vojakovi.“

„Daj mi ho. Liek nebude účinkovať, pokiaľ nebudem držať mešec v mojich rukách.“

Ľubica sa vôbec nechcela vzdať mešca. Ale vedela, že keď má rohy, bohatstvo je jej na nič.

S povzdychom podala mešec doktorovi, ktorý nalial viacej tekutiny do pohára. Keď to princezná vypila, rohy sa zmenšili o polovicu.

„Musíš mať skutočne ešte nejaký ďalší zlý skutok na svedomí. Ukradla si ešte niečo iné tomuto malému vojakovi okrem mešca?“

„Tiež som mu ukradla jeho plášť.“

„Daj mi ho.“

„Tu je.“

Tentokrát si Ľubica už pomyslela, že keď jej rohy zmiznú, zavolá strážcov a veci ukradnú doktorovi násilím.

Veľmi ju potešila táto myšlienka. Keď zrazu predstierajúci doktor si obliekol plášť, odhodil parochňu a okuliare a ukázal svoju pravú tvár malého vojaka.

Princezná onemela od strachu.

„Mohol by som ťa nechať s rohmi,“ povedal Jano, „až do konca tvojho života, ale ja som až príliš dobrý chlapík a niekedy som ťa miloval. Tu je tá fľaštička, dopi ju. Aj bez rohov budeš horšia ako čert.“

X. kapitola

Jano si zaraz zaželal byť v dome svojej rybárky Bielej čajky. Biela čajka sedela pri okne a znovu si opravovala svoju rybársku sieť. Z času načas sa jej zrak zatúlal na more, ako keby očakávala niekoho. Pri nečakanom hluku sa obzrela a uvidela za sebou malého vojaka. Od príjemného prekvapenia sa až začervenala.

„Á, tak to si ty!“ povedala. „Ako si sa sem dostal?“ Potom dodala hlbším hlasom: „Už si sa zosobášil so svojou princeznou?“

Vtedy jej Jano vyrozprával svoje dobrodružstvá. Keď skončil, vrátil jej mešec a plášť.

„Čo mám s tým robiť?“ povedala mu. „Sám si sa presvedčil, že šťastie nezávisí od vlastníctva takýchto bohatstiev.“

„Šťastie je ukryté v práci a láske čestnej ženy,“ odpovedal malý vojak, ktorý si po prvýkrát všimol krásu jej očí. „Drahá Biela čajka, vezmeš si ma za manžela?“ a chytil ju za ruku.

„Áno, vezmem, rada sa za teba vydám,“ odpovedala rybárka a do líc sa jej brala červená farba, „ale len pod jednou podmienkou. Zapečatíme mešec i plášť do medenej vázy, v ktorej som ich našla, a hodíme ich späť do mora.“

A tak aj urobili. A potom boli spolu šťastní až doteraz.

**Koniec**

2*/ Princezná Rozeta a pávy

grófka d’Aulnoy

378. diel zo 400

francúzska poviedka, počet slov 4950

ČASŤ 1. (PRINCEZNÁ ROZETA A PÁVY)

Kedysi dávno žil raz jeden kráľ so svojou kráľovnou. Spolu mali dvoch krásnych synov a jednu malú dcéru, ktorá bola taká pekná, že každý, kto ju zbadal nedokázal odolať tomu, aby sa do nej nezaľúbil. Keď bol čas na krštenie princeznej, kráľovná, tak ako vždy, poslala po všetky víly, aby boli prítomné na ceremónii. A preto usporiadala veľkolepú hostinu.

Keď sa hostina chýlila ku koncu, vyzvala kráľovná všetky víly:

„Nezabudnite na svoj dobrý zvyk a povedzte mi pred odchodom, čo sa stane Rozete.“

To bolo meno, ktoré dali princeznej.

Ale víly povedali, že nechali knihu kúziel a mágie doma a že budú musieť prísť druhýkrát a povedať jej to potom.

„Ách!“ povedala kráľovná. „Viem veľmi dobre, čo to znamená. Nemáte nič dobrého, čo by ste povedali. Ale aspoň, prosím vás, nič predo mnou neskrývajte.“

Tak po dlhom presviedčaní jej povedali:

„Madam, obávame sa, že Rozeta môže spôsobiť veľké nešťastie svojim bratom. Dokonca môže i zapríčiniť ich smrť. To je všetko, čo môžeme predpovedať o tvojej milovanej malej dcére. Je nám veľmi ľúto, že ti nemôžeme povedať nič lepšie.“

Potom odišli preč a nechali kráľovnú veľmi smutnú. Takú smutnú, že si to všimol aj kráľ a spýtal sa jej, že čo ju trápi.

Kráľovná mu povedala, že to pretože sedela blízko ohňa a spálilo sa jej všetko ľanové vlákno na praslici.

„Och! Len toľko?“ povedal kráľ a vyšiel na podkrovie a doniesol jej viacej ľanového vlákna, než by bola schopná spriasť za sto rokov. Ale kráľovná bola stále smutná a kráľ si to všimol. Znovu sa jej spýtal, že prečo je smutná. Odpovedala mu, že keď sa prechádzala pri rieke, spadla jej do vody jedna jej saténová papuča.

„Och! To je všetko?“ povedal kráľ. A hneď dal poslať po všetkých obuvníkov v kráľovstve, ktorí veľmi skoro urobili kráľovnej desaťtisíc saténových papúč, ale ona bola stále smutná. Tak sa jej kráľ znovu opýtal, že čo ju trápi. Tentokrát mu povedala, že ako náhlivo jedla kašu, prehltla i svadobný prsteň. Ale teraz kráľ vedel, že to sa nemohlo stať, lebo jej prsteň mal medzi svojimi klenotmi. Tak povedal:

„Ó! Ty mi nehovoríš pravdu, lebo tvoj prsteň mám tu vo svojom mešci.“

Kráľovná sa cítila veľmi zahanbená a videla, že kráľ sa na ňu už hnevá. Tak mu povedala o vílach a ich predpovediach o Rozete. Prosila ho, aby myslel na to, ako predísť nešťastným predpovediam.

Kráľ bol z toho tiež veľmi smutný a povedal:

„Nevidím iný spôsob, ako zachrániť našich synov, než odťať Rozete hlavu, pokým je ešte malá.“

Ale kráľovná začala nariekať a volať, že radšej nech ona sama príde o hlavu, keď nie je schopný prísť na lepšie riešenie, lebo ona k tomu nikdy nedá súhlas. Tak premýšľali a radili sa, ale nemohli prísť na lepší nápad. Nevedeli, čo robiť. Až napokon si kráľovná spomenula, že počula, že vo veľkom lese blízko zámku žije starý pustovník, ktorý prebýva v bútľavom strome. A že ľudia prichádzajú z ďaleka aj z blízka k nemu po rady. Tak povedala:

„Radšej sa pôjdem spýtať na jeho radu. Možno mi bude vedieť poradiť, ako predísť nešťastiu, ktoré predpovedali víly.“

Vybrala sa na cestu zavčas rána. Nasadla na peknú malú mulicu, ktorá bola podkutá pevným zlatom. Dve jej dvorné dámy ju sprevádzali za ňou na krásnych koňoch. Keď prišli do lesa, zosadli, lebo stromy boli tak nahusto vedľa seba, že kone nemohli prejsť. Tak išli peši až k miestu, kde žil pustovník. Keď ich zbadal prichádzať, bol veľmi rozčúlený, lebo nemal veľmi v obľube ženy. Ale keď zbadal, že je to kráľovná, povedal:

„Zdravím ťa, kráľovná, si u mňa vítaná. Čo sa ma prichádzaš opýtať?“

Potom mu kráľovná povedala všetko, čo predpovedali víly jej dcére Rozete. Spýtala sa, čo by mala urobiť. Pustovník jej odpovedal, že musí zavrieť princeznú do veže a nikdy ju nesmie odtiaľ pustiť von. Kráľovná sa mu poďakovala, dala mu odmenu a ponáhľala sa naspäť do zámku ku kráľovi. Keď on počul tú novinu, dal postaviť veľkú vežu, čo najrýchlejšie, ako len vedel. Potom dal do nej zatvoriť princeznú. Kráľ a jej dvaja bratia ju chodili navštevovať každý deň, aby sa necítila osamote. Staršieho z bratov volali Veľký princ a mladšieho Malý princ. Obaja veľmi ľúbili svoju sestru, pretože bola najsladšia a najkrajšia princezná, akú len oči videli. Jej najmenší úsmev bol hodný aspoň sto mincí v zlate. Keď bola Rozeta šestnásťročná, Veľký princ šiel ku kráľovi a spýtal sa ho, či už nadišiel čas jej sobáša. Malý princ sa opýtal tú istú otázku kráľovnej. Ich kráľovské veličenstvá pobavila myšlienka na jej sobáš, ale neodpovedali im nič. Skoro nato obaja, kráľ a kráľovná, veľmi ochoreli, a napokon v ten istý deň zomreli. Každému to bolo veľmi ľúto, hlavne Rozete. A zvony po celom kráľovstve smutne zvonili.

Potom sa zišli všetci vojvodovia a radcovia, usadili Veľkého princa na zlatý trón, korunovali ho diamantovou zlatou korunou a všetci volali: „Nech žije kráľ!“ Nasledovala veľká hostina a plno radosti.

Nový kráľ a jeho brat si povedali navzájom:

„Teraz, keď sme páni a vládneme, vezmime našu sestru z tej ponurej veže, ktorá ju tak unavuje.“

Stačilo prejsť len cez záhradu, aby prišli k tej veľmi vysokej veži, ktorá stála v jej rohu. Rozeta bola zaneprázdnená vyšívaním, ale keď zbadala bratov, vstala. Vzala kráľa za ruku a povedala mu:

„Dobrý deň, drahý brat. Teraz, keď si kráľ, vezmi ma preč z tejto ponurej veže, lebo som z nej taká unavená.“

Vtedy začala plakať. Ale kráľ ju pobozkal na líce a povedal jej, nech si utrie slzy, lebo práve preto prišli, vziať ju z veže a priniesť ju do krásneho zámku. Princ jej podal za hrsť sladkých sliviek, ktoré jej priniesol, a povedal:

„Poponáhľaj sa. Nech čo najskôr odídeme z tejto škaredej veže. A kráľ čoskoro zariadi veľký sobáš pre teba.“

Keď Rozeta uvidela prekrásnu záhradu, plnú ovocia a kvetov, zelený trávnik a perlivé fontány, premohol ju taký úžas, že sa nezmohla ani na slovo, pretože nikdy predtým niečo také nevidela. Pozerala okolo seba. Behala sem a tam. Zbierala rôzne druhy ovocia a kvetov. Jej malý pes Šantík sa sfarbil od trávy celý do zelena, až na jedno ucho. Tancoval pred ňou a štekal: „Baf-baf! Hav-hav!“ a dával si labky ponad svoju hlavu čo najroztomilejším spôsobom.

Každý bol unesený Šantíkovým vyvádzaním a šantením. No zrazu vbehol do malého lesa. Princezná ho nasledovala. Keď vtom, k jej veľkému potešeniu, uvidela páva. Rozťahoval si svoje perie na chvoste v slnečnom jase. Rozeta si pomyslela, že nikdy nič takého pekného nevidela. Nevedela z neho odtrhnúť svoj zrak. A tak tam stála nadšená vo vytržení, až pokým k nej neprišli kráľ a princ. Spýtali sa jej, že čo ju tak veľmi zaujalo. Ukázala im páva a opýtala sa ich, že čo to je. Odpovedali jej, že to je vták, ktorého ľudia niekedy jedia.

„Čože?!“ povedala princezná. „Niekto sa odvažuje zabiť a zjesť také krásne stvorenie? Vyhlasujem, že sa nevydám za nikoho iného, len za kráľa pávov. A keď už budem kráľovnou, postarám sa veľmi dobre o to, aby nikto nejedol mojich poddaných pávov.“

Toto veľmi udivilo kráľa.

„Ale, naša malá sestra,“ odpovedal, „kde nájdeme kráľa pávov?“

„Ó! Kde len chcete, Vaše Veličenstvo,“ odpovedala, „ale ja sa nikdy nezosobášim s nikým iným.“

Po tomto vzali Rozetu do krásneho zámku. Vzali so sebou aj páva, ktorého nechali prechádzať sa po terase pod jej oknom, aby ho stále mohla vidieť. Potom prišli pozrieť princeznú dvorné dámy. Priniesli jej krásne darčeky – šaty, mašle, cukríky, bonbóny, diamanty, perly, bábiky, a vyšívané papuče. Ona bola veľmi dobre vychovaná a všetkým povedala: „Zo srdca vám ďakujem!“ Povedala to tak pekne a pôvabne, že všetkých jej zdvorilosť náramne potešila.

Medzitým kráľ a princ zvažovali možnosti, kde by mohli nájsť kráľa pávov a či vôbec niekde vo svete existuje taká osoba. Prvou vecou, ktorú urobili, bolo, že dali namaľovať portrét princeznej, ktorý bol presne taký ako ona, že by ste si mysleli, že ten obraz je ako živý a začne sa s vami rozprávať. Potom jej povedali:

„Keďže sa nechceš vydať za nikoho iného, len za kráľa všetkých pávov, ideme ho pohľadať do šíreho sveta. Medzitým dávaj veľmi dobrý pozor na naše kráľovstvo.“

Rozeta im poďakovala za to, že si robili kvôli nej toľké starosti. Prisľúbila im, že sa veľmi dobre postará o celé kráľovstvo, ale že ku šťastiu jej stačí obdivovať páva na terase a pozorovať Šantíka, ako tancuje a vrtí chvostom, zatiaľ čo oni budú preč.

Tak sa vybrali na cestu a každého, koho stretli, sa pýtali:

„Poznáte kráľa pávov? Viete, kde býva kráľ pávov?“

Ale odpoveď dostali vždy zápornú: „Nie, nepoznáme ho.“

Tak pokračovali vo svojej ceste ďalej a ďalej. Až zašli tak ďaleko, že nikto nikdy pred nimi tak ďaleko nebol. Napokon sa dostali do kráľovstva chrústov.

Nikdy nevideli také obrovské množstvo chrústov. Ich bzučanie bolo také hlasné, že sa kráľ obával, že z toho ohluchne. Spýtal sa najvýznačnejšie vyzerajúceho chrústa, ktorého stretli, že či náhodou nevie, kde by mohli nájsť kráľa pávov.

„Vaša Výsosť,“ odpovedal mu chrúst, „jeho kráľovstvo leží tridsaťtisíc míľ odtiaľto. Vybrali ste sa najdlhšou cestou.“

„Ako to ty môžeš vedieť?“ spýtal sa kráľ.

„Och!“ odpovedal chrúst. „My vás všetkých veľmi dobre poznáme, lebo vo vašej záhrade strávime každý rok dva či tri mesiace.“

Bezprostredne nato sa s ním kráľ a princ veľmi spriatelili. Prechádzali sa spolu a pozval ich na honosný obed. Napokon im ich priateľ chrúst ukázal kuriozity a zvláštnosti tejto nezvyčajnej krajiny. Najmenší zelený list tam stál viacej než zlatá minca. Potom sa vydali znovu na svoju cestu, ale keďže už vedeli, ktorým smerom majú ísť, neputovali dlho. Veľmi ľahko vedeli uhádnuť, že prišli na správne miesto. Všade na okolí pri každom strome bol páv. Ich krik bolo počuť široko-ďaleko.

Keď dosiahli hlavné mesto, našli tam plno mužov a žien odetých len do pávích pier, ktoré očividne považovali za krajšie než hocičo iné.

Veľmi skoro stretli kráľa. Ten sa viezol na krásnom malom zlatom voze, ktorý sa trblietal diamantmi a bol ťahaný plnou rýchlosťou dvanástimi pávmi. Kráľ a princ sa veľmi naradovali tomu, že kráľ pávov bol taký rúči, ako sa len dalo predstaviť. Mal kučeravé zlatisté vlasy a bol dosť bledý. Na hlave mal korunu z pávích pier.

Keď uvidel bratov Rozety, hneď vedel, že sú to cudzinci. Zastal so svojím vozom a dal po nich poslať, aby sa s nimi porozprával. Keď ho pozdravili, povedali mu:

„Vaša Výsosť! Sire! Prišli sme z veľmi ďaleka, aby sme vám ukázali jeden portrét.“

Tak vraviac, vytiahli zo svojej cestovnej tašky obraz Rozety.

Kráľ sa dlhý čas v tichosti pozeral na obraz, ale napokon povedal:

„Nikdy neuverím, že existuje taká krásna princezná na celom svete!“

„Naozaj ona existuje. A je stokrát krajšia než na obraze,“ povedali bratia.

„Myslím, že si robíte zo mňa žarty,“ odpovedal kráľ pávov.

„Vaša Výsosť! Sire!“ povedal princ, „Môj brat je kráľ, takisto ako i vy. Jeho volajú kráľ. Mňa nazývajú princ. A to je portrét našej sestry, princeznej Rozety. Prišli sme sa ťa opýtať, že či by si sa s ňou zosobášil. Ona je veľmi dobrá a krásna. Dáme jej bušel (asi 36 litrové vrece) zlatých do jej výbavy, do jej vena, ak sa s ňou zosobášite.“

„Ó! S celým svojím srdcom s tým súhlasím,“ odpovedal kráľ, „a urobím ju veľmi šťastnou. Bude mať všetko, čo si len zažiada. Veľmi ju budem ľúbiť. Len v jednom vás však varujem. Ak nie je taká pekná, ako hovoríte, dám vám obom odťať hlavy.“

„Ó! Áno, samozrejme! S tým celkom súhlasíme,“ povedali bratia jedným dychom.

„Veľmi dobre. Dokedy nepríde princezná, budete vo väzení,“ povedal kráľ pávov.

Princovia si boli istí, že princezná je krajšia než jej portrét, tak zostali bez šomrania. Veľmi láskavo a vľúdne s nimi zaobchádzali. Aby sa necítili nudne, často ich chodil navštevovať kráľ pávov. Čo sa týka Rozetinho portrétu, ten vzali do paláca. A kráľ pávov naň celý deň a noc uprene hľadel.

Keďže kráľ a princ zostávali vo väzení, tak poslali princeznej list, v ktorom jej oznámili, aby si zbalila všetky svoje bohatstvá tak rýchlo, ako len môže, a prišla za nimi. Že kráľ pávov ju už nedočkavo očakáva a chce sa s ňou zosobášiť. Ale nenapísali nič o tom, že sú vo väzení, aby sa pre to necítila úzkostlivo.

Keď Rozeta dostala list, bola taká potešená, že bežala každému povedať, že kráľ pávov sa našiel a že ona sa ide zaňho vydať.

Vystrelili zo zbraní a zapálili ohňostroje. Každý mal toľko zákuskov a bonbónov, koľko len chcel. A po tri dni každý, kto prišiel pozrieť princeznú, dostal krajec chleba s džemom, čokoládové vajíčko a trochu korenistého vína. Potom ako sa takto pozabávala so svojimi priateľmi, rozdala im svoje bábiky. Kráľovstvo nechala na starosť najmúdrejším mužom mesta. Povedala im nech sa o všetko dôkladne starajú. Aby nemíňali peniaze, ale šetrili ich, až dokedy nepríde sám kráľ. A že predovšetkým nech nezabudnú dobre kŕmiť jej páva. Potom sa vypravila na cestu. Vzala so sebou len svoju pestúnku, jej dcéru a svojho malého zeleného psa Šantíka.

Vzali si loďku a vyplávali na šíre more. Mali so sebou vrece, jeden bušel, zlatých mincí a dosť veľa šiat pre princeznú, ktoré by jej vystačili na desať dní, keby každý deň nosila dvoje z nich. Všetko, čo robili, bolo len to, že si cestou spievali a smiali sa. Pestúnka sa opýtala prievozníka:

„Môžeš nás vziať, prosíme ťa, do kráľovstva pávov?“

Ale on odpovedal:

„Ó! Nie a nie!“

Potom povedala:

„Musíš nás vziať. Naozaj nás musíš vziať.“

„Veľmi skoro. Určite veľmi skoro.“

Potom mu pestúnka povedala:

„Tak vezmeš nás? Prosím ťa, vezmi nás.“

Napokon im prievozník odpovedal:

„Áno, dobre! Vezmem vás.“

Potom mu ona pošepkala do ucha:

„Chceš zbohatnúť a zarobiť veľký majetok?“

A on jej povedal:

„Samozrejme že chcem.“

„Viem ti poradiť, ako získaš vrece zlatých mincí,“ povedala mu.

„Nič lepšie si ani len neviem predstaviť,“ povedal prievozník.

„Teda,“ povedala pestúnka, „keď princezná zaspí, pomôžeš mi ju hodiť do mora. A keď sa utopí, oblečiem svoju dcéru do jedných z jej nádherných šiat a vezmeme ju ku kráľovi pávov. Ten bude veľmi natešený a zosobáši sa s ňou. Ako odmenu ti naložíme celú tvoju loď doplna diamantmi.“

Lodník bol veľmi prekvapený nad touto ponukou a s poľutovaním povedal:

„Ale nebude škoda utopiť takú veľmi krásnu princeznú?!“

No i tak sa pestúnke napokon podarilo presvedčiť ho, aby jej v tom pomohol. Keď nadišiel večer, princezná zaspala hlbokým spánkom, tak rýchlo ako zvyčajne. Jej zelený psík sa jej túlil na svojom vlastnom vankúši na posteli pri jej nohách. Ako si pestúnka všimla, že princezná už tvrdo spí, zavolala lodníka a svoju dcéru. Spoločne zdvihli posteľ, ktorá bola vytvorená zo samého peria, takisto matrace, vankúše, prikrývky, a všetko ostatné, čo bolo na posteli, a takto ju celú hodili do mora bez toho, aby sa zobudila. Našťastie princeznina posteľ bola naozaj celá napchatá veľmi kvalitným fénixovým perím od vtáka víchrovníka bielokrídlového, ktoré bolo veľmi vzácne a malo takú vlastnosť, že vždy plávalo na morskej hladine. Rozeta sa plavila v mori na posteli, ako keby bola na loďke. Morské vlny kolísali jej posteľ. Po chvíli sa pomaly začala zo svojho spánku preberať, lebo jej začalo byť zima a teda sa snažila zahriať. A preto sa obracala zo strany na stranu. To viedlo k tomu, že sa pes Šantík zobudil a zacítil svojím citlivým psím nosom slede plávať vo vode. Začal štekať tak hlasno, až zobudil všetky ďalšie ryby na okolí, ktoré prišli blízko k nim, začali okolo nich plávať a svojimi veľkými hlavami narážali do princezninej postele, až sa tá značne rozhojdala. Čo sa týka princeznej, tá si len v polospánku pomyslela, že keby sa ich loďka hojdala celú dobu ako i v noci, tak by bola plavba viacej než neznesiteľná.

Zlomyseľná pestúnka a lodník, ktorí boli už hodne ďaleko od princeznej a jej postele, počuli hlasno štekať toho zeleného psa Šantíka, ktorý sa plavil s princeznou na posteli. Tá protivná pestúnka len skonštatovala:

„Ten ošklivý malý zelený pes a jeho pani si môžu za chvíľu pripíjať na naše zdravie slanou morskou vodou v hlbinách oceánu. Poponáhľajme sa k pevnine, lebo už sa plavíme dosť dlho, aby sme vedeli, že určite už musíme byť blízko mesta, kde prebýva kráľ všetkých pávov.“

ČASŤ 2. (PRINCEZNÁ ROZETA A PÁVY)

Kráľ pávov poslal na uvítanie svojej nevesty stovku rozličných vozov. Boli ťahané najrozmanitejšími a zvláštnymi zvieratami. A boli to tieto: levy, medvede, bizóny, zubry, vlky, orly, a samozrejme nemohli chýbať ani pávy.

Voz, ktorý mal byť určený pre princeznú Rozetu, ťahalo šesť modrých opíc, ktoré robili všakovaké kúsky, saltá, tancovali na lane a stvárali plno iných zábavných trikov. Ich postroj a popruhy boli z tmavočerveného zamatu so zlatými prackami. Za nimi kráčalo šesťdesiat nádherných dám, ktoré boli vybrané kráľom pávov, aby čakali na princeznú Rozetu, robili jej spoločnosť a zabávali ju.

Pestúnka prešla všetkou možnou predstaviteľnou bolesťou a trápením, aby poriadne vyparádila svoju dcéru, aby vyzerala k svetu, lebo skoro vôbec nebola pekná a príťažlivá. Najskôr jej dala obliecť najkrajšie Rozetine dámske šaty. Zakryla ju úplne celú od hlavy až po päty diamantmi. Lenže ona bola naozaj taká škaredá, že nič ju nemohlo urobiť takou krásnou, aby vyzerala roztomilo alebo aspoň trochu pekne. A čo bolo ešte horšie, bola veľmi namrzená, šomravá, trucovitá, mala vkuse zlú náladu, a skoro stále špatne a nevyberaným spôsobom nadávala.

Keď vystúpila z loďky a všetci z eskorty, zo sprievodu, ktorý poslal kráľ pávov, ju zbadali, boli tak nemilo prekvapení, že sa nezmohli ani na jedno slovo.

„Buďte radi, že ste nažive,“ povedala falošná princezná, „lebo ak mi neprinesiete na jedenie niečo dobrého, budete o hlavu kratší!“

Potom si všetci začali šepkať medzi sebou:

„Je nad myseľ jasnejšie, že je taká zlomyseľná, ako je i škaredá. Čo to bude za nevestu pre nášho úbohého kráľa! Určite nebol dobrý nápad ju priviezť až z druhej strany sveta! Nie je hodná ani zrnko maku!“

Ale ona začala rozkazovať všetkým, ktorí boli na okolí. Na každom našla nejakú chybu. Rozdávala facky a štípance každému, na koho len dočiahla.

Ako sprievod postúpil pomaly ďalej, pestúnkina dcéra si sadla do svojho voza a snažila sa pôsobiť dojmom kráľovnej a urobiť na ľudí dobrý dojem. Lenže pávy, ktoré boli pripravené jej kričať na slávu: „Nech dlho žije naša krásna kráľovná!“ nedokázali si pomôcť, keď sa na ňu pozreli, a namiesto toho začali kričať jeden cez druhého: „Fuj! Aká je len škaredá!“

To ju natoľko urazilo, že povedala strážcom:

„Poponáhľajte sa a popravte tieto drzé opovážlivé pávy, ktoré sa ma odvážili uraziť!“ Ale nepodarilo sa im ich dolapiť. Tie len rozprestreli krídla, odleteli kúsok ďalej a smiali sa na nej.

Darebák lodník si to všimol a povedal opatrne pestúnke:

„Toto je veľmi zlá situácia pre nás. Už sa šíria klebety. Škoda, že tvoja dcéra nie je krajšia.“

Ale ona mu odpovedala:

„Buď ticho, ty hlupák, lebo všetko pokazíš.“

Kráľovi pávov oznámili, že prichádza princezná.

„Nuž,“ povedal, „povedali mi jej bratia pravdu? Je krajšia než jej portrét?“

„Vaše Veličenstvo,“ odpovedali mu, „keby bola taká pekná, bolo by dobre.“

„To je pravda,“ povedal kráľ. „Bol by som celkom spokojný, keby taká bola. Poďme jej oproti a privítajme ju.“ Pretože vonku zavládol veľký hurhaj a vrava. Ale nevedeli, čo spôsobilo toľký zmätok. Kráľ si myslel, že počuje nasledovné slová:

„Aká škaredá ohava to je! Aká je len škaredá!“ Kráľovi sa pozdávalo, že pravdepodobne hovoria o nejakej trpasličej osobe, ktorú si princezná priniesla so sebou na pobavenie. Nikdy by ho ani len vo sne nenapadlo, že hovoria o samotnej neveste.

Portrét princeznej Rozety niesli pred kráľom a on kráčal za ním obklopený svojimi dvoranmi. Celý bol netrpezlivý. Konečne chcel uvidieť roztomilú princeznú. Lenže keď zbadal namiesto nej pestúnkinu dcéru, bol tak zúrivo nahnevaný, že nespravil viacej už ani krok. Pretože ona bola taká škaredá, že by to vystrašilo každého.

„Čože?!“ zvolal. „Tí dvaja ničomníci, ktorí sú u mňa vo väzení sa odvažujú so mnou zahrávať a skúšať na mne takéto triky? To mi ponúkajú za manželku toto škaredé stvorenie? Nech ju zatvoria do väzenia vo veľkej veži spolu s jej pestúnkou a so všetkými, s ktorými sem prišla. A tých dvoch lotrov budem musieť dať popraviť.“

Medzitým kráľ s princom, ktorí boli vo väzení, si mysleli, že ich sestra už určite prišla. Pekne sa upravili, sadli si a očakávali každú minútu, že ich vyzvú, aby ju išli pozdraviť. Tak keď žalárnik prišiel s vojakmi a odviedol ich do tmavého podzemného väzenia, ktoré bolo plné ropúch a netopierov, okrem toho až po krk boli vo vode, nikto nemohol byť viacej prekvapený a zdesený, než boli oni.

„Toto je veľmi tiesnivý a ponurý druh sobáša,“ povedali. „Čo sa len mohlo stať, že takto s nami zaobchádzajú? Určite nás chcú odsúdiť a zbaviť života.“

Táto myšlienka ich veľmi sužovala a trápila. Tri dni prešli, než počuli nejaké novinky. Potom prišiel kráľ pávov a vyčítal im cez dieru v stene:

„Vy nazývate seba kráľom a princom,“ volal, „aby ste sa pokúsili ma zosobášiť s vašou sestrou. Ale nie ste nič viacej než žobráci, ktorí sú nehodní piť vodu, v ktorej ste. Mám v úmysle s vami spraviť krátky koniec. Už sa brúsi meč, ktorý vás pripraví o hlavy!“

„Kráľ pávov,“ odpovedal kráľ nahnevane, „mal by si si dávať lepší pozor na to, čo sa chystáš urobiť. Ja som rovnako mocný kráľ ako i ty. Mám veľkolepé kráľovstvo, plno oblečenia, korún, veľa kvalitného červeného zlata, a môžem s tým všetkým robiť, čo sa mi len zapáči. Teší ťa snáď žartovať o tom, že nás dáš popraviť? Možno si myslíš, že sme ti niečo ukradli?“

Najprv bol kráľ pávov zarazený touto smelou rečou. Mal už na mysli poslať ich oboch preč. Ale jeho prvý minister vyhlásil, že to by nikdy nebol dobrý nápad nechať taký trik len tak nepotrestaný. Každý by sa na ňom len smial a zabával. Tak boli vznesené obvinenia proti nim, že sú podvodníci, ktorí sľúbili kráľovi pávov krásnu princeznú na sobáš, ktorá, keď prišla, ako sa ukázalo, je len obyčajným škaredým sedliackym dievčaťom.

Tieto obvinenia boli čítané obom väzňom. Tí sa ohradili a kričali hlasno, že hovorili pravdu, že ich sestra je skutočne princezná krajšia než slnečný deň. A tvrdili, že v tom musí byť nejaká záhada, o ktorej nič nevedia. Preto požadujú sedem dní na to, aby dokázali svoju bezúhonnosť. Kráľ pávov bol taký nahnevaný, že veľmi váhal nad tým, aby im udelil túto láskavosť, ale napokon ho predsa len presvedčili a tak im v tom vyhovel.

Zatiaľ čo sa toto všetko dialo na kráľovskom dvore, pozrime sa, čo sa stalo skutočnej princeznej. Keď nadišiel nový deň, princezná a jej pes Šantík boli veľmi prekvapení z toho, že sa ocitli na šírom mori. Neboli na loďke, ale len na posteli. Nikto nebol na okolí, kto by im mohol pomôcť. Princezná plakala a plakala, dokonca aj ryby ju ľutovali.

„Bohužiaľ!“ povedala. „Kráľ pávov musel nariadiť, aby ma hodili do mora, pretože zmenil svoj názor a už sa nechce so mnou zosobášiť. Ale aké divné je to od neho, keď ja by som ho milovala tak veľmi a boli by sme spolu naozaj veľmi šťastní!“

A potom plakala viacej než kedykoľvek predtým, pretože ho nedokázala prestať ľúbiť. Tak sa dva dni plavili sem a tam po mori, mokrí a triasli sa od zimy. Boli takí hladní, že keď princezná zbadala nejaké ustrice, tak ich chytila. Spolu so Šantíkom ich zjedli, hoci im vôbec nechutili. Keď sa zotmelo a nadišla noc, princezná bola taká vystrašená, že povedala Šantíkovi:

„Ó! Prosím ťa, štekaj, lebo sa bojím, že nás zjedia morské jazyky!“

I stalo sa, že priplávali blízko k pobrežiu. Žil tam chudobný starý muž úplne sám v malej chalúpke. Keď počul štekať Šantíka, pomyslel si:

„Tam musí byť nejaký stroskotaný vrak! Lebo žiaden pes by sa nebol dostal tak ďaleko na more za žiadnych okolností.“ Tak vyšiel von, aby sa pozrel, či by mu mohol nejako pomôcť. Čoskoro uvidel princeznú a Šantíka, ako sa plavia na posteli sem a tam. Rozeta naťahovala ruky, mávala mu a kričala:

„Ó! Dobrý starý muž, zachráň nás, lebo zahynieme od chladu a hladu!“

Keď ju počul kričať tak žalostne, tak sa nad ňou zľutoval. Bežal späť do svojho domu a priniesol dlhý lodný hák. Potom sa prebrodil do vody až po bradu. Keď sa už takmer utopil, zopárkrát načiahol hákom, až ním napokon zachytil princezninu posteľ a vytiahol ju na breh.

Rozeta a Šantík boli plní radosti, že sú zase na suchej zemi. Princezná srdečne ďakovala starému mužovi. Zabalila sa do jednej zo svojich prikrývok a elegantne vyšla smerom ku chalúpke bosými nohami. Tam starý muž zapálil oheň zo slamy a vytiahol zo skrine manželkine šaty a topánky, ktoré si princezná obliekla na seba. Ale i v takomto biednom oblečení vyzerala stále tak očarujúco, ako sa len dalo predstaviť. Šantík začal tancovať od radosti čo najlepšie, ako len vedel, aby ju zabavil.

Starý muž videl, že Rozeta musí byť nejaká veľmi veľká dáma. Pretože jej posteľné prikrývky boli celé zo saténu a vyšívané zlatom. Prosil ju, aby mu povedala celý svoj príbeh, že mu môže bezpečne dôverovať. Princezná mu teda všetko rozpovedala. Horko znovu plakala pri myšlienke, že to bol asi príkaz kráľa pávov, aby ju hodili cez palubu do šíreho mora.

„A teraz, moja drahá dcéra, čo mám urobiť?“ spýtal sa starý muž. „Ty si veľká princezná, zvyknutá na chutnú stravu, a ja ti môžem ponúknuť len tmavý chlieb a reďkovku, ktoré sú pre teba celkom nevhodné. Mám ísť za kráľom pávov a povedať mu, že si tu? Ak ťa uvidí, určite sa bude chcieť s tebou zosobášiť.“

„Ó! Nie!“ zvolala Rozeta. „On musí byť veľmi zlomyseľný, keďže sa ma snažil utopiť. Nepovedzme mu to. Ale ak máš, daj mi malý košík.“

Starý muž jej dal malý košík, ktorý ona uviazala Šantíkovi na krk a povedala mu: „Choď a nájdi to najlepšie, čo sa tu len varí v hrnci na okolí a obsah toho mi prines.“

Šantík odišiel preč. Najlepší obed, čo sa varil v celom meste, bol ten kráľov. Šikovne nadvihol pokrievku z hrnca a všetko, čo v ňom bolo priniesol princeznej. Tá mu povedala:

„Teraz choď späť do komory a odtiaľ mi prines to najlepšie, čo tam nájdeš.“

Tak Šantík šiel späť. Naplnil svoj košík bielym chlebom, červeným vínom, rôznym sladkým pečivom, a bonbónmi. Až to bolo také ťažké, že to ledva vládal odniesť.

Keď kráľ pávov chcel obedovať, v hrnci, v ktorom sa varil obed, nenašiel nič. Nič nenašiel ani v komore. Všetci dvorania plný zmätku sa na seba pozreli, a kráľ bol hrozne nahnevaný.

„Nuž dobre!“ povedal. „Keď nie je žiaden obed, nemôžem obedovať. Ale dajte si dobrý pozor, aby bolo veľa opekaného mäsa na večeru.“

Keď nadišiel večer, princezná povedala Šantíkovi:

„Choď do mesta a nájdi tam najlepšiu kuchyňu. Prines mi odtiaľ všetky najlepšie kúsky, ktoré sa tam pečú na ražni.“

Šantík urobil tak, ako mu povedala. A keďže nepoznal lepšiu kuchyňu než je tá kráľova, opatrne vošiel dnu. Keď sa kuchár otočil chrbtom, vzal všetko, čo bolo na ražni. Všetko sa odohralo jedným razom, akoby žmurknutím oka. Pes odniesol košík princeznej, ktorá ho zaraz poslala späť do komory priniesť zákusky a sladké koláče, ktoré boli pripravené pre kráľa na večeru.

Kráľ, keďže nemal žiaden obed, bol veľmi hladný. Veľmi skoro chcel svoju večeru. Ale keď o ňu požiadal, hľa, zbadal, že aj tá je celá preč. Musel ísť teda do postele hladný a v zlej nálade. Nasledujúce dva dni sa zopakovalo to isté. Tak kráľ nič nejedol tri dni za sebou. Pretože práve vtedy, keď sa mal preňho podávať obed či večera, tak záhadne všetko jedlo zmizlo. Napokon sa prvý minister začal obávať, že kráľ vyhladne na smrť. Tak sa rozhodol, že sa ukryje v tmavom rohu kuchyne a nespustí oči z variaceho sa hrnca. Ku svojmu veľkému prekvapeniu uvidel malého zeleného psa s jedným krivým uchom, ako sa vkradol opatrne do kuchyne, nadvihol pokrievku, všetok obsah hrnca vysypal do košíka, a odbehol preč. Prvý minister ho náhlivo prenasledoval. Vystopoval ho cez celé mesto až do chatrče starého dobrého muža. Potom bežal späť ku kráľovi a povedal mu všetko, čo zistil o tom, kde sa podeli všetky jeho obedy a večere. Kráľ, ktorý bol veľmi udivený, povedal, že rád by tam išiel a uvidel to na vlastné oči. Tak sa vypravil na cestu. Sprevádzal ho prvý minister a garda lukostrelcov. Prišli práve včas na to, aby zistili, že starý muž a princezná práve dojedajú jeho obed.

Kráľ pávov rozkázal, aby ich uchopili a zviazali lanami, a malého Šantíka tiež.

Keď ich priviedli späť do paláca, niekto pripomenul kráľovi pávov o treste dvoch väzňov, ktorý potom povedal:

„Dnes je posledný deň odloženia trestu poskytnutého tým podvodníkom a mali by byť o hlavu kratší rovnako ako aj títo zlodeji môjho obeda.“ Vtedy padol starý muž na kolená pred kráľa a prosil ho, aby mu mohol povedať všetko, celú pravdu. Zatiaľ čo hovoril, kráľ prvýkrát pozrel pozorne na princeznú. Keď videl, ako žalostne plače, prišlo mu ju veľmi ľúto. A keď počul starého muža vysloviť jej meno Rozeta, a že bola zákerne hodená do mora, trikrát potočil hlavou neveriaco do strán. Napriek tomu, že bol celkom slabý od hladu, bežal k nej, objal ju a rozviazal jej laná, ktorými bola zviazaná, svojimi rukami a vyhlásil, že ju miluje celým svojím srdcom nadovšetko.

Poslovia boli poslaní po princov do väzenia, ktorí stále verili, že budú odvedení na popravisko a tam popravení. Pestúnka, jej dcéra a lodník boli privedení tiež. Hneď ako prišiel kráľ a princ, Rozeta k nim bežala a oboch svojich bratov objala. Zatiaľ čo zradcovia sa hodili na zem a žobrali o milosť. Kráľ pávov a princezná boli takí šťastní, že im úprimne odpustili. A čo sa týka starého muža, ten bol veľkolepo odmenený a zvyšok svojich dní prežil v paláci, kde sa oňho dobre starali. Kráľ pávov dal bohaté odškodné kráľovi a princovi za spôsob, ako s nimi zaobchádzali, a urobil všetko preto, aby ukázal, ako veľmi mu to bolo ľúto.

Pestúnka vrátila Rozete všetky jej šaty, drahokamy a šperky a veľké vrece – bušel – zlatých mincí. Hneď sa konala svadba. A odvtedy žili všetci šťastne a užívali si radosti života. Dokonca aj Šantík sa tešil najväčšiemu luxusu. A nikdy nejedol na obed nič horšie než krídla jarabíc po zvyšok svojho života.

**Koniec**

3*/ Vďačný princ

Andrew Lang

379. diel zo 400

estónska poviedka, počet slov 5130

ČASŤ 1. (VĎAČNÝ PRINC)

Kedysi veľmi dávno sa kráľ Zlatozeme stratil v lese. Akokoľvek sa snažil, nevedel nájsť cestu von. Ako tak kráčal jednou cestičkou, ktorá vyzerala veľmi nádejne, uvidel, ako sa k nemu približuje nejaký muž.

„Čože tu robíš, priateľu?“ spýtal sa ho cudzinec. „Za chvíľu sa zotmie a veľmi skoro sem prídu zo svojich brlohov divé zvery a budú hľadať niečo na jedenie.“

„Stratil som sa,“ odpovedal kráľ, „a snažím sa dostať domov.“

„Nuž, ak mi sľúbiš, že mi dáš prvú vec, ktorá ťa príde privítať z tvojho domu, ukážem ti tú správnu cestu,“ povedal cudzinec.

Kráľ neodpovedal priamo, ale po chvíli povedal: „Prečo by som ti mal dať svojho najlepšieho poľovníckeho psa? Určite dokážem nájsť správnu cestu aj bez teba.“

Tak ho teda cudzinec opustil. Kráľ však vyskúšal mnoho cestičiek, ale ani za tri dni sa mu nepodarilo dostať sa z lesa von. Už bol skoro celý zúfalý, keď sa tam znovu objavil ten istý cudzinec a postavil sa mu do cesty.

„Sľúb mi, že mi dáš prvú vec, ktorá ťa príde privítať z tvojho domu.“

Ale kráľ bol veľmi tvrdohlavý a nič mu nesľúbil.

Niekoľko dní sa potuloval sem a tam po lese. Skúšal jednu cestičku, potom ďalšiu, až ho napokon opustila všetka jeho nádej a odvaha. Celý unavený si sadol na zem pod strom. Cítil, ako už prichádza jeho posledná hodina. Vtedy sa po tretíkrát pred neho postavil cudzinec a povedal:

„Prečo si taký pochábeľ? Čo znamená pre teba taký pes, keď chceš zaň položiť svoj život? Len mi prisľúb odmenu, ktorú chcem, a ja ťa vyvediem z lesa von.“

„Nuž, môj život je hodnotnejší než tisíc psov,“ odpovedal kráľ. „Závisí na mne blahobyt celého kráľovstva. Prijímam tvoje podmienky, tak ma teraz zaveď do môjho paláca.“ Sotva vyslovil tieto slová, ocitol sa na okraji lesa. V krátkej vzdialenosti pred sebou uvidel svoj palác. Ponáhľal sa, ako len vedel. Práve keď sa dostal ku vchodovej bráne, von vyšla pestúnka s kráľovským bábätkom, ktoré naťahovalo svoje ruky ku svojmu otcovi. Kráľ cúvol a nariadil pestúnke, aby dieťatko ihneď zobrala preč.

Potom k nemu prišiel veľký poľovnícky pes, ale namiesto pohladenia ho kráľ len zúrivo odtlačil.

Keď ho hnev prešiel, začal rozmýšľať o tom, čo by bolo najlepšie urobiť. Vymenil svoje bábätko, krásneho chlapca, za dcéru roľníka. Princ vyrastal v surových podmienkach ako syn chudobných ľudí. Zatiaľ čo dievčatko spalo v zlatej kolíske pod hodvábnymi prikrývkami. Na konci roka si prišiel cudzinec žiadať svoju odmenu. Zobral so sebou dievčatko a veril tomu, že je to skutočné kráľove dieťa. Kráľ sa veľmi potešil, že mu jeho plán vyšiel. Usporiadal veľkú hostinu a bohato obdaroval nevlastných rodičov svojho syna, aby im nič nechýbalo. Ale neodvážil sa priviesť svojho malého syna naspäť, lebo sa obával, že by sa prišlo na jeho podvod. Roľník a roľníčka boli s touto dohodou celkom spokojní. Teraz mali veľa jedla i peňazí.

Postupne chlapec vyrástol na vysokého a mocného mládenca. Zdalo sa, že v dome svojich nevlastných rodičov vedie šťastný život. Ale visel nad ním tieň, ktorý ničil takmer všetko jeho potešenie. Bola to myšlienka na chudobné nevinné dievča, ktoré trpelo namiesto neho. Pretože jeho nevlastný otec mu prezradil tajomstvo, že on je kráľov syn. Princ sa rozhodol, že keď bude dostatočne starý na to, aby mohol cestovať po svete, pôjde ju hľadať a vyslobodí ju. Stať sa kráľom za cenu života dievčaťa, bolo preňho príliš vysokou cenou, ktorú mal zaplatiť. Tak jedného dňa sa obliekol ako sluha na farme, prehodil si vrece hrachu na chrbát a nasmeroval si to rovno do lesa, kde sa pred osemnástimi rokmi stratil jeho otec. Ako nejaký čas kráčal lesom, začal hlasno nariekať: „Ó, aký som len nešťastný! Kde len môžem byť? Nie je tu niekto, kto by mi ukázal cestu z tohto hustého lesa?“

Vtedy sa tam objavil čudný muž s dlhou šedivou bradou. Spoza opasku mu viselo kožené vrecko. Radostne kývol na princa a povedal: „Veľmi dobre poznám toto miesto. Môžem ťa odtiaľto vyviesť von, ale musíš mi sľúbiť dobrú odmenu.“

„Čo ti môže žobrák ako ja sľúbiť?“ odpovedal princ. „Nemám ti čo dať za záchranu môjho života. Dokonca aj plášť na mojom chrbte patrí môjmu majstrovi, ktorému slúžim za nocľah, stravu a oblečenie.“

Cudzinec sa pozrel na vrece s hrachom a povedal: „Ale ty musíš niečo vlastniť. Nesieš vrece, ktoré sa zdá byť veľmi ťažké.“

„Je plné hrachu,“ znela odpoveď. „Moja stará teta zomrela minulú noc. Avšak nenechala dostatok peňazí na zakúpenie hrachu pre strážcov jej tela, ako je vo zvyku po celej krajine. Tento hrach som si požičal od svojho majstra. A pomyslel som si, že si cestu skrátim cez tento les. Ale ako vidíš, stratil som sa.“

„Potom ty si sirota, všakže?“ spýtal sa cudzinec. „Prečo by si teda nemohol vstúpiť u mňa do služby? Potrebujem v dome takého ostrieľaného chlapíka, ako si ty, a ty sa mi páčiš.“

„Prečo nie? Naozaj. Uzavrime nejakú dohodu!“ povedal mládenec. „Narodil som sa roľníkovi do rodiny. Cudzí chlieb je vždy horký. Tak mne je jedno, komu slúžim. Ako ma zaplatíš?“

„Každý deň čerstvé jedlo, mäso dvakrát do týždňa, maslo a zelenina, tvoje letné a zimné oblečenie, a kus pôdy pre tvoje vlastné použitie.“

„Mal by som s tým byť spokojný,“ povedal mládenec. „Niekto iný bude musieť pochovať moju tetu. Ja pôjdem s tebou!“

Zdalo sa, že táto dohoda tak veľmi potešila starého muža, že sa začal točiť dookola a hlasno spievať, až sa jeho hlas ozýval po celom lese. Potom sa vybral na cestu so svojím spoločníkom. Rozprával tak rýchlo, že si vôbec nevšimol, že jeho nový sluha neustále vyhadzoval hrášky z vreca. Keď prišla noc, spali pod figovníkom. Keď vyšlo slnko, pokračovali vo svojej ceste. Okolo poludnia prišli k veľkému kameňu. Tu starý muž zastavil. Pozorne sa popozeral okolo seba. Hlasno zahvízdal a svojou ľavou nohou trikrát dupol o zem. Zrazu sa pod kameňom otvorili tajné dvere, ktoré viedli do vchodu do jaskyne. Starý muž uchopil mládenca za rameno a drsno mu povedal: „Nasleduj ma!“

Obklopila ich hustá tma. Princovi sa zdalo, akoby išli stále hlbšie a hlbšie do väčších hlbín. Po dlhom čase uvidel záblesk svetla, ale nebolo to ani svetlo zo slnka, ani z mesiaca. Horlivo sa na to pozrel, ale zistil, že to je len nejaký bledý mrak, ktorý osvetľoval toto zvláštne podsvetie a ktorým sa tam mohli chváliť. Zem a voda, stromy a rastliny, vtáky a zvieratá, všetko bolo odlišné od toho, čo videl predtým na zemi. Ale čo ho najviac desilo a napätím mu rozbúchalo srdce, bolo úplné ticho, ktoré vládlo všade na okolí. Nebolo počuť žiadne šušťanie ani žiaden iný zvuk. Tu a tam si všimol vtáča sedieť na vetve so vztýčenou hlavou a vibrujúcim krkom, ale nebolo ho vôbec počuť. Psy otvárali ústa, akoby štekali, voly sa namáhavo hýbali a zdalo sa pritom, že bučia, ale princ ich vôbec nepočul. Voda tiekla potichu ponad okruhliaky, vietor ohýnal vrcholky stromov, muchy a chrústy lietali okolo, ale ani tie nebolo počuť. Nič z toho nenarušilo hrobové ticho. Starec so šedivou bradou nevyslovil ani slovo. A keď sa ho jeho spoločník chcel opýtať, čo to má všetko znamenať, cítil, ako mu jeho hlas utíchol rovno v hrdle.

Ako dlho trvalo toto strach naháňajúce ticho, neviem. Ale princ postupne cítil, ako sa mu jeho srdce mení na ľad, vlasy mu stáli ako štetiny, a mrazivý chlad pocítil dole na svojej chrbtici. Keď napokon, och, aká to extáza! Svojimi nastraženými ušami začul slabý zvuk. Tento život tieňov sa stával skutočným. Počul hluk, akoby stádo koní oralo rašelinisko.

Vtedy šedivý, bradatý muž otvoril svoje ústa a povedal: „Voda v kanvici vrie. Doma sme už očakávaní.“

Ako kráčali trochu ďalej, princ si zrazu pomyslel, že počuje škrípanie píly, akoby tucet píl pracovalo spoločne, ale jeho sprievodca si to všimol. „Babička poriadne spí. Len počúvaj, ako chrápe.“

Keď vyliezli na kopec, ktorý stál pred nimi, princ uvidel v diaľke dom svojho majstra. Bol obklopený budovami rôznych druhov. Takže miesto vyzeralo skôr ako dedina alebo dokonca malé mesto. Podarilo sa im dostať až k domu. Pred bránou stála prázdna klietka. „Skrč sa dovnútra,“ povedal majster, „a počkaj, kým ja navštívim svoju babičku. Rovnako ako všetci veľmi starí ľudia je veľmi tvrdošijná a neznesie nové tváre okolo seba.“

Princ sa celý roztrasený strčil do klietky. Už začal ľutovať svoje odvážne srdce, ktoré ho prinieslo do tejto ťažkej situácie.

Po chvíli sa majster vrátil zo svojho úkrytu. Niečo mu pokazilo náladu, pretože zamračene povedal: „V dome si dávaj veľmi dobre pozor na svoje spôsoby. Dávaj si pozor, aby si nespravil chybu, lebo inak si to veľmi škaredo obskáčeš. Maj svoje oči a uši otvorené, a svoje ústa zatvorené. Poslúchaj bez akýchkoľvek otázok. Budeš mi vďačný, ak tak urobíš. Ale nikdy nehovor, pokiaľ ťa niekto neosloví.“

Keď princ prekročil prah dverí, všimol si nádherné dievča nevídanej krásy, s hnedými očami a svetlými kučeravými vlasmi. „Nuž!“ pomyslel si mládenec. „Ak má tento starý muž veľa takých krásnych dcér, ako je táto, nebude mi vadiť, ak sa stanem jeho zaťom. Táto sa mi veľmi páči a obdivujem ju.“ A sledoval ju, ako prestiera stôl, prináša jedlo, a sadá si vedľa ohňa, akoby si vôbec nebola všimla tohto cudzieho muža. Potom vzala ihlu a niť, a začala si zašívať svoje pančuchy. Majster sedel za stolom sám. Nepozval k sebe ani svojho nového sluhu, ani krásnu devu, aby sa najedli spolu s ním. O babičke tiež nebolo ani chýru, ani slychu. Jeho chuť do jedla bola obrovská. Čoskoro zjedol väčšinu zo servírovaných jedál. Zasýtilo by to i tucet mužov. Keď už nevládal jesť viacej, povedal dievčaťu: „Teraz si môžeš pozbierať zvyšky a zjesť na večeru, čo zostalo v železnom hrnci, ale kosti daj psovi.“

Princovi sa nepáčilo jesť zostatky, ktoré dievčaťu pomohol pozbierať. Ale zistil, že stále zostalo mnoho na jedenie a že jedlo je naozaj veľmi chutné. Počas večere hodil po dievčati mnoho pohľadov. Aj by sa s ňou bol rozprával, ale ona neprejavila o rozhovor žiaden záujem. Zakaždým, keď otvoril ústa a chcel niečo povedať, ona naňho prísne pozrela, akoby chcela povedať: „Ticho.“ Tak nechal za seba hovoriť len svoje oči. Okrem toho, ich majster po takej bohatej večeri práve odpočíval na lavičke pri peci a všetko by bol počul.

Po večeri povedal starý muž princovi: „Dva dni môžeš odpočívať od únavy z cesty a poprezerať si dom. Na tretí deň však musíš prísť za mnou a ja ti ukážem prácu, ktorú budeš musieť robiť. Slúžka ti ukáže, kde máš spať.“

Princ si pomyslel, že teraz ma povolené hovoriť, ale jeho majster sa k nemu otočil so zamračenou tvárou a zvolal:

„Ty sluhov pes! Ak nebudeš dodržiavať zákony tohto domu, čoskoro budeš kratší o hlavu! Drž svoj jazyk za zubami a nechaj ma na pokoji.“

Dievča mu naznačilo, aby ho nasledoval. Otvorilo dvere a kývlo mu, aby vošiel dnu. Trochu zaváhal, lebo si pomyslel, že vyzerá smutne a chcel niečo povedať. Ale neodvážil sa, lebo mal strach pred hnevom starého muža.

„To je nemožné, aby to bola jeho dcéra!“ pomyslel si. „Pretože má láskavé srdce. Som si celkom istý, že je to určite to isté dievča, ktoré sem priviedol namiesto mňa. Takže v tomto šialenom dobrodružstve musím riskovať svoju hlavu.“ Ľahol si do postele, ale trvalo dlho, pokým zaspal. Jeho sny ho však tiež neupokojili. Zdalo sa, že je obklopený nebezpečenstvom. Iba myšlienka na devu ho poháňala ďalej.

Keď sa zobudil, jeho prvá myšlienka bola na dievčinu, ktorú našiel usilovne pracovať. Pomohol jej vytiahnuť vodu zo studne a odniesť ju do domu. Zapálil oheň pod hrncom. V skutočnosti urobil všetko, o čom si myslel, že by jej pomohlo. Popoludní išiel von. Chcel sa niečo dozvedieť o svojom novom domove. Veľmi sa čudoval, že sa nikde nestretol so starou babkou. Na svojej prechádzke sa dostal na farmu, kde mal v stajni vlastný box krásny biely kôň. Vo vedľajšej stajni bola čierna krava a teľa s bielou hlavou. Zatiaľ čo gáganie husí, kačiek a kotkodákanie sliepok bolo počuť neďaleko vonku.

Raňajky, obed a večera boli také chutné ako predtým. Princ by bol celkom spokojný so svojím ubytovaním, len keby nemusel byť pri tej krásnej deve neustále potichu. Na druhý deň večer, tak ako mu povedal starý muž, sa išiel spýtať na svoje povinnosti na nasledujúci deň.

„Na zajtra ti dám spraviť veľmi ľahkú robotu,“ povedal starý muž, keď vstúpil jeho sluha. „Vezmi si túto kosu a nakos toľko trávy, koľko za jeden deň zožerie biely kôň, a vyčisti jeho stajňu. Ak sa vrátim a nájdem jeho válov prázdny, veľmi zle pochodíš. Tak sa snaž!“

Princ z izby odišiel. Srdce mu od radosti poskočilo. A pomyslel si: „Nuž, to budem mať veľmi skoro hotové! Síce som nikdy nedržal v ruke pluh alebo kosu, ale dosť často som videl vidiečanov, ako s tým pracujú. Je to veľmi ľahké.“

Práve sa chystal otvoriť dvere na svojej izbe, keď sa pri ňom pristavila deva a zašepkala mu do ucha: „Akú prácu ti dal robiť?“

„Na zajtra,“ odpovedal princ, „mám veľmi ľahké povinnosti, len nakosiť trávu pre koňa a vyčistiť jeho stajňu!“

„Ach, ty nešťastné stvorenie!“ povzdychlo dievča. „To sa ti nikdy nepodarí urobiť. Biely kôň, ktorý je babičkou nášho majstra, je vždy hladný. Na to, aby mal dostatok jedla na jeden deň treba na kosenie dvadsať mužov a ďalších dvadsať na čistenie stajne. Ako to všetko chceš teda urobiť len sám? Ale počúvaj ma a urob tak, ako ti poviem. Keď naplníš válov, koľko sa doň zmestí, musíš z trstiny, ktorá rastie na lúke pri tráve, upliesť silný korbáč, a z tvrdého dreva vyrež kolík. Pritom sa uisti, že kôň bude vidieť, čo robíš. Keď sa ťa opýta, že načo ti to je, odpovedz: „S týmto korbáčom ti chcem zviazať ústa, aby si už nemohol viacej jesť, a k tomuto kolíku ťa uviažem, aby si sa nemohol hýbať a rozhadzovať kukuricu a vylievať vodu po celej stajni!““ Po týchto slovách deva odišla tak potichu, ako i prišla.

Zavčas rána sa dal do práce. Jeho kosa len tak tancovala po tráve. Kosenie mu išlo ľahšie, než si predstavoval. Veľmi skoro mal dostatok trávy na naplnenie válova. Položil ho do kŕmidla a vrátil sa s druhou dávkou. Ale s hrôzou zistil, že kŕmidlo je už prázdne.

Vtedy si uvedomil, že bez rady krásnej devy by bol určite stratený. Vybral trstinu, ktorá sa mu nejako dostala medzi nakosenú trávu, a začal ju rýchlo zapletať.

„Môj synu, čože to robíš?“ začudovane sa ho spýtal kôň.

„Ó, nič zvláštneho!“ odpovedal. „Len remienok na bradu, aby som ti ním mohol zviazať dokopy čeľuste, keby si ešte chcel jesť!“

Mládenec potom začal čistiť stajňu, a kôň vedel, že našiel ozajstného pána. Uprostred dňa bolo ešte stále jedlo vo válove a stajňa bola čistá ako nový špendlík. Sotva skončil, keď tam vošiel starý muž, ktorý stál celý užasnutý vo dverách.

„Skutočne si bol až taký bystrý?“ spýtal sa. „Alebo ti niekto poradil?“

„Ale kdeže, nikto mi nepomohol,“ odpovedal princ, „okrem mojej úbohej, hlúpej hlavy.“

Starý muž sa zamračil a odišiel preč. A princ sa náramne potešil, že dnešok tak dobre dopadol.

Večer mu jeho majster povedal: „Na zajtra nemám pre teba žiadnu špeciálnu úlohu, ale keďže dievčina má veľa práce v dome, musíš za ňu podojiť kravu. Ale musíš ju poriadne podojiť, lebo inak zle pochodíš.“

„Nuž dobre,“ pomyslel si princ, ako odchádzal preč, „pokiaľ v tom nie je nejaký trik, nemalo by to byť ťažké. Nikdy som síce nedojil kravu, ale mám dosť silné prsty.“

Bol veľmi ospalý. Tak si to namieril rovno do svojej izby. Do cesty mu zase prišla krásna deva a spýtala sa ho: „Aká je tvoja zajtrajšia úloha?“

„Mám ti pomáhať,“ odpovedal. „A celkovo vlastne nemám robiť vôbec nič, iba dobre podojiť čiernu kravu.“

„Och, koľké to nešťastie!“ zvolala. „Keby si sa snažil od rána do večera, nepodarilo by sa ti to. Je len jeden spôsob, ako uniknúť pred nebezpečenstvom. Keď ju pôjdeš podojiť, zober so sebou panvicu s horiacimi uhlíkmi a kliešte. Panvicu polož na podlahu v stajni a kliešte na oheň. Potom celou svojou silou fúkaj na uhlíky, až pokým sa poriadne nerozžeravia. Čierna krava sa ťa opýta, že čo má znamenať to, čo robíš. Musíš jej odpovedať to, čo ti teraz pošepkám.“ A postavila sa na špičky a pošepkala mu niečo do ucha. Potom odišla preč.

Hneď ako ráno sčervenali zore pri východe slnka, princ vyskočil z postele. V jednej ruke mal panvicu so žeravými uhlíkmi a v druhej vedro na mlieko. Odišiel rovno do maštale. Začal robiť presne to, čo mu predošlý večer poradila krásna deva.

Čierna krava ho nejaký čas s prekvapením pozorovala. Potom sa ho spýtala: „Čože to robíš, synku?“

„Ale, nič zvláštneho,“ odpovedal. „Len rozžeravujem kliešte, ak by si mi nechcela dať toľko mlieka, koľko potrebujem.“

Krava si zhlboka povzdychla a so strachom pozrela na mliekara. No on si toho nevšímal a svižne začal dojiť kravu do vedra až do poslednej kvapky.

Práve vtedy, keď skončil, prišiel do stajne starý muž. Sadol si pri kravu a sám sa ju skúšal ešte podojiť, ale ani kvapka mlieka z nej už nevytiekla. „Skutočne si to zvládol sám alebo ti niekto pomohol?“

„Nikto mi nepomohol,“ odpovedal princ, „len moja vlastná, úbohá hlava.“ Starý muž sa postavil a odišiel preč.

ČASŤ 2. (VĎAČNÝ PRINC)

Večer, keď princ prišiel ku svojmu majstrovi, aby si vypočul, čo bude jeho práca nasledujúci deň, starý muž mu povedal: „Na lúke mám malý stoh sena, ktorý sem treba priniesť, aby sa vysušil. Zajtra ho budeš musieť celý naskladať do kôlne. Ale ak si vážiš svoj život, daj si pozor, aby si nezabudol ani na jednu slamku.“ Princ sa potešil, keď počul, že ho neočakáva nič zložitého.

„Preniesť malý stoh sena nevyžaduje žiadnu veľkú zručnosť,“ pomyslel si. „Nemal by som s tým mať žiadne ťažkosti, pretože ho bude musieť odtiahnuť kôň. Istotne nebudem šetriť starú babičku.“

Po chvíli prišla k nemu jeho krásna deva a spýtala sa ho na jeho zajtrajšie povinnosti.

Mladý muž sa zasmial a povedal: „Zdá sa, že sa musím naučiť všetky druhy prác na farme. Zajtra mám priviezť stoh sena, a na lúke nesmiem nechať ani len stonku. To je celá moja celodenná práca.“

„Ach, ty nešťastné stvorenie!“ zvolala. „A ako si myslíš, že to urobíš? Keby ti pomáhali všetci muži z celého sveta, nepodarilo by sa ti to ani za týždeň. V momente, ako vyhodíš seno navrch, sa zospodu znova zakorení. Ale počúvaj, čo ti poviem. Zajtra, ešte za úsvitu, sa musíš vykradnúť von, zobrať so sebou pevné silné laná a vyviesť von bieleho koňa. Potom choď ku stohu sena. Poriadne ho obviaž lanami a zapriahni za koňa. Keď to budeš mať hotové, vylez na stoh sena a začni počítať – jeden, dva, tri...

Kôň sa ťa opýta, že čo to počítaš. Vtedy mu musíš povedať to, čo ti teraz pošepkám.“

Deva mu niečo zašepkala do jeho ucha a opustila izbu. Princ nemal nič lepšieho na práci, tak išiel spať.

Dobre sa mu spalo. Keď vstal, bola ešte tma. Išiel vykonať pokyny, ktoré mu dalo dievča. Najprv zobral nejaké pevné laná. Potom vyviedol koňa zo stajne a odviedol ho ku stohu sena, ktorý sa skladal asi z päťdesiatich fúr, nákladov na dvojkolesový vozík. Takže len ťažko sa dal nazvať malým stohom. Princ urobil, ako mu deva kázala. Keď sa potom posadil navrch stohu, začal počítať. Napočítal do dvadsať a vtedy sa ho kôň so začudovaním opýtal: „Čože tam hore počítaš, syn môj?“

„Ó, nič zvláštneho,“ povedal. „Len sa zabávam počítaním vlkov vo svorke, ale je ich toľko veľa, že si myslím, že s tým nikdy neskončím.“

Sotva vyslovil slovo „vlk“ zo svojich úst, biely kôň sa rozbehol a začal cválať s vetrom o preteky. Takže akoby žmurknutím oka sa dostali až pri kôlňu. Kôň dovliekol so sebou celý stoh sena. Keď tam prišiel po raňajkách majster a zbadal celodennú prácu svojho sluhu celkom spravenú, priam onemel od úžasu.

„Skutočne si bol taký bystrý, že sa ti toto podarilo?“ spýtal sa. „Alebo ti niekto dobre poradil?“

„Ó, ja sa radím len sám so sebou,“ povedal princ. A starý muž odišiel preč a neveriacky krútil svojou hlavou.

Večer prišiel princ ku svojmu majstrovi, aby sa dozvedel, čo má robiť nasledujúci deň.

„Zajtra,“ povedal starý muž, „musíš priviesť teľa s bielou hlavou na lúku. Ale ak si vážiš svoj život, dobre sa postaraj o to, aby ti neutieklo.“

Princ nepovedal nič, len si pomyslel: „Nuž, väčšina devätnásťročných roľníkov má na starosti celé stádo, tak to by som určite mal zvládnuť.“ A odišiel smerom ku svojej izbe, kde sa stretol so svojou krásnou devou.

„Zajtra mám prácu pre hlupáka,“ povedal. „Nič iné, len vziať teľa s bielou hlavou na lúku.“

„Ach, ty nešťastné stvorenie!“ povzdychla si dievčina. „Vieš, že to teľa je také rýchle, že za jeden deň vie obehnúť trikrát okolo celého sveta? Pozorne počúvaj, čo ti poviem. Uviaž koniec tejto hodvábnej nite k prednej ľavej nohe teľaťa. Jej druhý koniec si uviaž o svoj malíček na ľavej nohe. Teľa ťa tak nikdy nebude môcť opustiť, či už budeš chodiť, stáť alebo ležať.“ Potom princ odišiel do postele a zhlboka sa vyspal.

Nasledujúce ráno urobil presne to, čo mu deva prikázala, a s hodvábnou niťou zaviedol teľa na lúku, kde sa k nemu prilepilo ako verný pes.

Pri západe slnka ho zaviedol opäť do stajne. Majster prišiel k nemu a zamračene povedal: „Bol si skutočne taký bystrý alebo ti niekto povedal, čo máš urobiť?“

„Ó, ja mám iba svoju úbohú hlavu,“ odpovedal princ. A starý muž odišiel preč a zavrčal: „Neverím mu ani pol slova! Určite si našiel nejakého bystrého priateľa!“

Večer si zavolal princa a povedal: „Zajtra nemám pre teba žiadnu prácu. Ale keď sa zobudím, musíš prísť k mojej posteli, pozdraviť ma a podať mi ruku.“

Mladý muž sa začudoval tomuto vrtochu starého muža. Išiel hľadať devu a smial sa.

„Ach, to vôbec nie je na zasmiatie,“ ona si povzdychla. „On ťa chce zjesť. Existuje len jeden spôsob, ako ti viem pomôcť. Musíš do červena rozžeraviť železnú lopatu a podať mu ju namiesto svojej ruky.“

Tak nasledujúce ráno vstal veľmi zavčasu. Ešte predtým ako starý muž vstal, rozžeravil železnú lopatu. Po chvíli počul, ako naňho volá: „Ty lenivý darebák, kdeže si? Príď mi zaželať dobré ráno.“

Ale keď princ vošiel dnu s rozžeravenou lopatou, jeho majster len povedal: „Dnes sa necítim dobre. Som príliš slabý i na to, aby som ti ruku podal. Musíš sa sem vrátiť večer, keď mi bude lepšie.“

Princ sa potuloval sem a tam po celý deň. Večer sa vrátil naspäť do izby starého muža. Ten ho prijal veľmi priateľsky a neočakávane mu povedal: „Som s tebou veľmi spokojný. Príď sem za úsvitu a priveď so sebou i dievčinu. Viem, že sa už veľmi dlho ľúbite. Preto si želám vás zosobášiť.“

„Kde je guľa?“ spýtala sa.

„Tu,“ odpovedal.

**Koniec**