Padrino Krejčíř
Afričan

JAROSLAV KMENTA

NYMBURK 2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoli elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Jaroslav Kmenta

Padrino Krejčíř – Afričan

© Jaroslav Kmenta, 2014

Fotodokumentace Jaroslav Kmenta, 2014

ISBN 978-80-87569-20-7

ISBN 978-80-87569-21-4 (EPUB)

ISBN 978-80-87569-22-1 (MOBI)

Takových kmotrů je kolem nás spousta. Proto stojí za to o nich psát knihy, točit filmy a rozkrývat jejich skutečný život.

Adam Dvořák, producent filmu GangsterKA, který je volně inspirován knihami Padrino Krejčíř

Tato kniha, přestože byla napsána podle skutečné události, v sobě zahrnuje i část fikce. Protože nikdy nemůžete dokonale zachytit celý lidský život, který každý z nás vnímá odlišně.

Michalovi Váhalovi

Poděkování

Děkuji svému konzultantovi a šéfovi Robertu Čásenskému za podporu a za zázemí, které mi poskytl v novém reportážně investigativním měsíčníku Reportér magazín.

Za neocenitelné rady děkuji Janu Pachlovi a Adamu Dvořákovi, s nimiž připravuji filmy GangsterKA inspirované mými knihami.

Velmi si vážím důvěry Miloše a Shimo, kteří se mi svěřili se svými postřehy a zážitky. Stejně tak patří má poklona Michalovi, který mě seznámil s reáliemi organizovaného zločinu a bez jehož pomoci by tato kniha nevznikla.

A v neposlední řadě děkuji Adéle Dražanové a Janě Beránkové za pomoc s tlumočením a překlady. A za spolupráci a cenné rady děkuji také Evě Vašíčkové, Janě Štěpánové, Evě Pospíšilové, Michalu Musilovi, Petru Hořejšímu a Janu Vacovi.

A na dálku děkuji kolegům novinářům v Jihoafrické republice, kteří o případu Radovana Krejčíře napsali stovky článků, jež mi pomohly k lepší orientaci ve všech událostech.

Obsah

Fakta

Prolog – MILOŠ & MILÁŠ & MAJLO

Část první – UWE „PORSCHE“ GEMBALLA

Část druhá – LOLLY „PORNO“ JACKSON

Část třetí – CYRIL „STRÝČEK“ BEEKA

Část čtvrtá – PAUL „SAJRAJT“ O’SULLIVAN

Část pátá – JAN „KULIČKA“ CHARVÁT

Část šestá – SHIMO „KRÁSKA“ SHIELD

Část sedmá – RADOVAN „TERMINÁTOR“ KREJČÍŘ

Interaktivní stránka – KONEC?

Použité prameny

Fakta

RADOVAN KREJČÍŘ

Narozen 4. listopadu 1968 v Českém Těšíně.

Vekslák, podnikatel a zločinec.

V Česku byl obviněn za rozsáhlé majetkové a násilné trestné činy. 18. června 2005 utekl ze země, když ho policie přišla zatknout.

Soud ho v nepřítomnosti odsoudil na deset a půl roku vězení.

Stát připravil na daních nejméně o půl miliardy korun. Policie ho však podezřívá z dalších mnohamiliardových úniků, které vznikly v obchodu s naftou a benzinem.

Po útěku žil nejprve na Seychelách, ale poté, co se i tam dostal do vážných problémů, zmizel a v roce 2007 se přemístil do Jihoafrické republiky.

V JAR se snažil získat azyl, aby nebyl vydán do rodné země.

V Jižní Africe se začlenil do struktur organizovaného zločinu.

Jihoafrická policie tvrdí, že dvanáct jeho bývalých spolupracovníků a nepřátel se už stalo obětí vraždy.

Prestižní americký časopis Time označil Krejčíře za hlavní postavu organizovaného zločinu v JAR. „Je to impozantní postava s konstitucí nákladního automobilu,“ napsal americký týdeník v prosinci 2013.

„Spousta lidí začíná chápat, že Krejčíř hraje jinou ligu. On se pro tenhle způsob života narodil. Naši gauneři jsou proti němu jen amatéři,“ napsal v říjnu 2013 jihoafrický deník Sunday World.

Radovan Krejčíř všechna obvinění popírá a tvrdí, že je jen obětí spiknutí lidí, kteří ho chtějí připravit o peníze.

prolog
MILOŠ & MILÁŠ & MAJLO

Miloš (vlevo), nejbližší spolupracovník Radovana Krejčíře v Johannesburgu
Foto24 / Lerato Maduna

Byl jsem kopat díru. Už několikátou. Tady v Johannesburgu mi to přijde skoro jako běžná věc. Přitom to není díra na zahrádce pro kytky. Ale pořádná jáma někde v buši.

Prostě vezmu auto, naložím krumpáč, lopatu, mačetu a jedu do buše. Jaké místo vyberu, je na mně. O tý díře nikomu neřeknu. Jen Radkovi. Dostane ode mě přesný popis místa na mapě nebo ho tam přímo vezmu a ukážu mu ji. A tím to pro mě končí.

Víc se o tom nebavíme. Kdyby na to přišlo, Radek bude dělat, že o tom nic neví. Navíc tu díru přece nekopal on.

K čemu bude sloužit, není podstatné. Ale využití dříve nebo později určitě najde. Na to vemte jed. Někdo kope jámy, někdo je něčím plní a někdo na ně pro jistotu radši zapomene.

Radek je samozřejmě ctihodný muž. Lítá kolem něj sice pár vražd, vydíraček a zmlácených lidí nebo taky pár pohřešovaných, ale nikdo mu přece nic nedokázal. Takže je čistej.

Zato lidi jako já jsme až po krk ve sračkách. Mám na triku všechnu špinavou práci. Kopu díry, vozím Radka na obchodní jednání, chráním ho, vybírám výpalný, občas někoho zrubu jako psa. Samozřejmě kvůli Radkovi. Taky občas falšuju nějaké dokumenty, třeba bankovní výpisy, občas někoho povydírám a taky seženu drogy.

Prostě dělám pro Radovana Krejčíře. Gangstera, který v roce 2005 utekl z Česka a který se přes Seychely dostal v roce 2007 až sem, do Jihoafrické republiky.

Radovan se tu vypracoval na opravdového bossa. Je tu sice jen pátý rok, ale za tu dobu si získal výsadní postavení a upevnil autoritu. Hlavně v podsvětí.

Nechci říkat, že tu ovládl organizovaný zločin. On tu ovládl gaunery. Tady něco podobnýho jako v Itálii nebo v Americe nefunguje. Jsou tu mafiáni, nájemní vrazi, to jo. Těch je tu spousta. Ale organizovaný zločin v pravém slova smyslu sem přinesl až Radek. On tomu dal řád a strukturu.

Asi se ptáte, jak to dokázal.

Když máte prachy nebo když aspoň děláte, že je máte, uctívají vás tu jako boha. Za prachy se tady dá udělat úplně všechno. Koupíte si tady drogy, zbraně, levý doklady, dokonce i falešnou identitu. Johannesburg je prolezlý korupcí. Jestli má Radek na něco intuici, tak na zkorumpovaný úředníky, politiky a poldy. Teď je z něj kápo johannesburského podsvětí. A vůbec se s tím nemaže.

****

Jo. Zapomněl jsem se představit. Jmenuji se Miloš. Jak dál? Radši bych zůstal jen u jména. Bude to pro vás bezpečnější. Když nebudete znát mé příjmení, bude se vám líp spát.

Narodil jsem se v České republice, býval jsem vekslák, pak podnikatel a taky gauner. A teď jsem… Doteď jsem byl pravá ruka Krejčíře. V normální struktuře organizovaného zločinu bych měl vznešenou funkci Consigliere, tedy poradce pro strategické záležitosti. Nebo spíše Capo Bastone, tedy podšéf.

Jenže u Krejčíře dělám všechno. Radím mu, chráním ho, kopu díry. Doma mi říkali Miloši, tady v Johannesburgu to komolí a říkají mi „Miláš“, nebo „Majlo“. Zamlada jsem měl přezdívku Van Damme podle belgickýho herce akčních filmů z osmdesátých let. Protože jsem dělal karate a taekwondo. Uměl jsem i ten legendární rozštěp, jaký dělával Van Damme.

Tady v JAR mi kámoši říkají Majlo nebo Speedy Gonzáles. Jsem totiž rychlej jako motorová myš. Ale policajti mi neřeknou jinak než Hitman. To je v překladu něco jako nájemný vrah. Ale v tom se mýlí. Nevraždím. Jen dělám pro Krejčíře špinavou práci, kterou pak do úplného konce dovedou jiní.

****

Jestli chcete pochopit, co se děje v Jihoafrické republice kolem Radovana Krejčíře, nestačí vám číst noviny a poslouchat komentáře samotného aktéra. Když tohle uděláte, budete v tom mít za chvíli guláš. Nebudete s to rozlišit, co je pravda, jak se seběhl ten či onen podvod nebo vražda a jakou motivaci měl Krejčíř nebo jeho spolupracovníci či konkurenti.

Články v médiích jsou sice dobrým vodítkem k událostem, ale nestačí vám k pochopení celého děje. Vyjádření Krejčíře jsou bezpochyby důležitá, ale k objektivnímu posouzení skutků je to málo.

Zdroje u policie a v tajných službách vám dají jistou dávku informací, jež se oficiální cestou nedozvíte, ale jsou to stále jen střípky, a ty vám nedají celkový obrázek.

Rozhovory s lidmi z podsvětí vám umožní pochopit vztahy a motivace, ale i tak stojíte stále před zavřenými dveřmi, za nimiž se skrývá skutečná realita.

Do téhle komnaty vám umožní vstoupit jen někdo, kdo Krejčíře důvěrně zná, kdo s ním zažil všechno podstatné, kdo je přímým svědkem řady příběhů a událostí.

Pro mě byl tímto klíčem k poznání muž, s nímž jsem se seznámil teprve nedávno a jehož jsem znal nejdříve jen pod přezdívkou Kluk z jihu.

„Pokud chceš opravdu vědět, co se v Jihoafrické republice stalo, sejdi se s klukem, co tam pro Radka dělal. Jak se jmenuje? Kluk z jihu. Když bude chtít, tak ti své jméno řekne,“ sdělil mi můj zdroj, který se ve světě organizovaného zločinu vyzná jako nikdo jiný.

****

Trvalo to několik týdnů. A byla to složitá vyjednávání. Vše je jen o důvěře a přátelích, kteří se za vás zaručí.

Na první schůzku dorazil Kluk z jihu se svou dívkou. Byla to půvabná cizinka, brunetka s velkýma tmavýma očima a s postavou modelky.

Ta dívka byla z Jihoafrické republiky. V té chvíli mě ani ve snu nenapadlo, že bude dalším významným zdrojem k pochopení všeho podstatného, co se v Jihoafrické republice kolem Krejčíře odehrávalo.

****

Z Kluka z jihu se vyklubal Miloš. Malý, sportem udržovaný čtyřicátník. Na připlešatělé hlavě měl nasazené tmavé brýle. Jinak úplně normální chlap, jehož tvář byste za okamžik zapomněli, protože nijak nevyčnívala z davu. Snad jen ruce měl neobvykle velké, ale to zjevně souviselo s tím, že zamlada závodně plaval a dělal bojové sporty.

Miloš začínal za socialismu jako drobný vekslák, který prodával u frekventovaných silnic cigarety, alkohol a keramiku. Začátkem devadesátých let pak dělal u „čepičářů“, což byla zvláštní parta novodobých podnikatelů, kteří měli obchůdky se suvenýry na nejcennějších místech starobylého centra Prahy a kteří vydělávali hlavně na tom, že prodávali cizincům cetky, trička a různé druhy čepic a kožešinových ušanek.

****

Tenhle byznys vedl krátce po revoluci k rychlému zbohatnutí. Jenže měl také své neduhy. Čepičáři se stali jako jedni z prvních oběťmi raketýringu. Prostě přišla ruská nebo ukrajinská mafie a řekla si o padesát procent zisku, jinak obchod vymlátí.

Miloš se jich nebál, takže si začal ve svém oboru dělat jméno.

Občas bylo potřeba vybrat od klientů dluhy a i v tom byl Miloš dost dobrý. Jeho šéfové ho měli rádi. Nebyl žádná tupá síla. Uměl s lidmi jednat a promluvit jim do duše.

Při práci pro „čepičáře“ se mu poprvé v životě stalo, že měl bouchačku u hlavy. Stalo se to, když chtěli nějací magoři vydírat jednoho z čepičářských bossů. Ale Miloš a jeho boss z toho nakonec vyšli dobře. Dohodli se na narovnání vztahů a byl klid. „Od tý doby si dávám velkýho majzla, abych byl vždycky rychlejší. Abych neměl kvér u hlavy já, ale spíš moji protivníci,“ řekl mi na úvod Miloš.

****

Později se Miloš dostal do vyšších kruhů organizovaného zločinu. Dostal nabídku, aby dělal v cizině řidiče a bodyguarda jednomu bohatému bossovi ze skupiny mezinárodního obchodu s narkotiky, a ta parta jela v hašiši, extázi, ale i v koksu. A řídila obchod s drogami v jedné části Evropy.

Tohle angažmá trvalo tři roky. Pak chlápka a jeho kumpány pozatýkali. A Miloše taky. Hrozilo mu přes deset let vězení, nakonec dostal čtyři a ve finále si odseděl „jen“ 29 měsíců. Od té doby seká latinu. Tedy až na spolupráci s Káčkem, což byla nejčastější přezdívka Radovana Krejčíře.

****

S Káčkem se seznámil před lety a mimo jiné i přes drogy. Když byl Krejčíř ještě v České republice a řádil tu jako černá ruka, měl občas potřebu šňupnout si kokain.

Káčko si prý pro to vymyslel speciální výraz. Když potřeboval koks, řekl, že by chtěl mluvit s Jirkou Moukou. Nehledejte v tom žádné složitosti. Šlo o bezprostřední Krejčířův nápad. Prostě kokain rovná se mouka. A Jirka rovná se dodavatel. V tomto případě Miloš.

Jirku Mouku pak dělal Miloš Káčkovi i v Jihoafrické republice. Samozřejmě jen někdy. Krejčíř není žádný narkoman. Jen tam „na jihu“ začal žít nezřízeně. Prostě se tam ocitl mezi násilníky, vrahy a podvodníky. A aby tenhle šrumec přežil, musel si čas od času vyčistit hlavu. Jinak by mu ze všeho houklo.

****

Milošovi jsem musel slíbit, že nebudu zveřejňovat jeho příjmení. „Můžete si dělat poznámky, ale nechci, abyste mě nahrával,“ řekl.

I když mi mohlo připadat, že prosbu říkal mile, zněla ve skutečnosti dost tvrdě. Ani jsem raději nesmlouval a diktafon nechal ležet v kabele. Informací, jmen a příběhů bylo tolik, že mi málem hořela propiska v ruce. Za chvíli mi došel i blok na poznámky. V té restauraci jsme seděli ještě pěkně dlouho a já si psal poznámky na všechno, co jsem měl po ruce. I na bílé okraje novin a na hospodský účet.

Bylo jasné, že Miloš a Shimo – tak se jeho dívka jmenovala – nebudou jen pouhými střípky do mozaiky příběhu, ale klíčníky do místnosti, kam Krejčíř nikoho nepustí. Protože kdyby to udělal, musel by se přiznat ke zločinecké minulosti a přihlásit se k šílenému životu, který se rozhodl žít.

****

Schůzek s Milošem a se Shimo pak bylo ještě mnoho. Nestává se mi to často, ale na každou z nich jsem si musel pořídit nový poznámkový blok. Miloš byl vstřícný a trpělivý. Zasvětil mě do tajů mafiánského života a uvažování.

Někdy jsem se přistihl, že jsem přestal psát a jen na něj nevěřícně zíral. Zejména když jsem chtěl pochopit detaily mafiánského přemýšlení.

„Někdy mě Radek pověřoval divnými úkoly. Třeba mi napsal esemesku: ,Zajeď ke mně na barák a rozsviť v kuchyni, ať to vypadá, že tam někdo je. A taky tam nech můj zapnutej telefon,‘ řekl mi třeba Miloš.

„Proč chtěl, abyste jel k němu do vily a rozsvěcel světlo?“ zeptal jsem se naivně.

„Chtěl mít alibi. Asi byl v tu chvíli někde, kde být neměl. Kdyby ho pak náhodou chtěl někdo spojovat s něčím zlým, tak může říkat, že byl doma,“ řekl Miloš.

Abychom byli vůbec schopni tomuto polosvětu plně porozumět, museli bychom si ho odžít. Což nikdo rozumný nebude chtít. A tak nám nezbývá než si sednout na kafe s lidmi, jako je Miloš, zatajit dech a potopit se do bahna polosvěta.

Ale nemějte strach. Zase se z něho vynoříme. Na rozdíl od Radovana Krejčíře.

****

Jo, a ještě než se začtete do této knihy, podívejte se na film Krvavý diamant. Natočili ho v roce 2006. Snímek dostal pět nominací na Oscara. Hlavní roli pašeráka diamantů a bývalého žoldáka tu hraje Leonardo DiCaprio.

Film je z reality občanské války v Sieře Leone. Je to taková drsná pohádka. Ale o to nejde. Stopněte si film asi v 55. minutě. Vedle DiCapria tam hraje významnou roli ještě novinářka. A kolem té 55. minuty přichází novinářka k velkému uprchlickému táboru. Před vjezdem do tábora k ní přistoupí „hora masa“.

Když říkám, že „hora masa“, tak je to prostě hora masa. Černoch ve vojenské uniformě. Opásaný samopalem. Jednu ruku má tak velkou, že by vydala na dvě normální člověčí ruce. Ramena má, jako když mu je přifouknete pumpičkou a nevíte, kdy přestat. A mezi těmi buchary vyčuhuje obří hlava, která se slévá s krkem, takže není zřejmé, kde mu začíná palice a kde končí tělo.

Novinářka mu ukáže svůj průkaz a dá mu do ruky seznam lidí, které v táboře hledá. „Hora masa“ se podívá do dokladu, řekne, že to zařídí, a odejde. Tím tahle minirole pro „horu masa“ končí.

Takže se seznamte. Ta „hora masa“ z 55. minuty filmu Krvavý diamant je Big Martin. Bývalý generál z Konga, který žije v Johannesburgu. Pracuje tu pro jednu renomovanou bezpečnostní agenturu. Chodí hlídat luxusní diskotéky a bary ve městě. U dveří jednoho baru se Big Martin seznámil s Radovanem Krejčířem. Káčko z něho byl u vytržení.

Spřátelil se s ním a občas mu dal nějakou práci. Najímal si ho jako příležitostnou ochranku. Když Káčko potřeboval někoho zastrašit nebo ukázat svým obchodním partnerům převahu, vzal si za záda Big Martina.

Big Martin měl opravdu pověst šílence. Za války v Kongu jedl i lidské maso. Ale jak vždy dodával, jedl „jen maso bílejch lidí“.

Mít Big Martina za zády byla půlka úspěchu.

část první
UWE „PORSCHE“ GEMBALLA

Uwe Gemballa, dodavatel luxusních aut
Globe Media / Reuters

Německý podnikatel Uwe Gemballa se nadechl teplého vzduchu, rozhlédl se po letištní hale a vyrazil k prvnímu baru, který uviděl. Potřeboval se občerstvit. Let z Dubaje do Johannesburgu trval přes osm hodin.

Bylo 8. února 2010.

V baru k němu přistoupil běloch v čepici.

„Jste pan Gemballa?“

„Oh, ano. Vy mě tu máte vyzvednout?“

„Přesně tak,“ řekl muž.

Gemballa neměl důvod mu nedůvěřovat.

V Jihoafrické republice hodlal založit pobočku své úspěšné tuningové firmy na luxusní auta a podnikatel Jerom Saphir, s nímž všechno domlouval, byl neuvěřitelně milý a vstřícný.

„Jste od pana Saphira?“ ujistil se Gemballa.

„Jistě. Jerom říkal, že vám mám zajistit bezpečnost. Tady v Jo’burgu nikdy nevíte,“ ušklíbl se muž.

Zpod rukávu krátkého trika mu vyčuhovalo tetování na paži. Když si všiml, že to spatřil Gemballa, prohodil: „Jsme od policie. Jerom si nás najímá na takovéto služby, nebojte.“

Gemballa se usmál a šel za ním.

****

Před letištěm OR Tambo už čekalo tmavé BMW.

„Jedeme nejdříve do hotelu?“ zeptal se Gemballa.

„Samozřejmě. Budete ubytován ve velmi příjemné čtvrti Bedfordview. Je to jedno z nejlepších míst v Johannesburgu,“ řekl muž.

V autě bylo plno.

Seděli tam ještě dva další muži. Vůbec nemluvili. Jen tupě zírali před sebe. Měli vyholené hlavy a paže jako gladiátoři.

Gemballovi se při otevřeném okýnku rozvlnily světlé vlasy, které měl až k ramenům. Svým účesem neúčesem byl proslulý. Stejně jako úsměvem od ucha k uchu.

Modré oči skrýval pod tmavými brýlemi. A vypadal spokojeně.

****

Z letiště ujeli jen pár kilometrů. A když projížděli městem Edenvale, najednou odbočili do ulice, kde stály samé domy, ale žádný hotel.

Gemballa byl zmatený. Cukl sebou a chtěl něco říct.

Jenže jeden z bodyguardů mu přiložil pistoli k pasu a řekl: „Drž hubu a nic nedělej.“

Auto vjelo na dvůr domu, který se nacházel na poměrně rušné ulici 64 1st Avenue.

Gemballu donutili vyjít z auta.

Jakmile ho dostali do vily, chytli ho pod krkem a začali mlátit.

Gemballa ztratil na chvíli vědomí.

****

Když se probral, ležel na posteli v dětském pokoji. Byl svázaný a nemohl se ani hnout. V pokoji bylo plno hraček. Jen v rohu seděl chlap, který připomínal Hulka. Akorát nebyl zelený, ale černý jako uhel.

„Pomozte mi, prosím. Nic jsem neudělal. To musí být nějaký omyl,“ řekl Gemballa.

„Hulk“ vstal a došel pro kolegy.

A začalo peklo. Trýznili a mučili ho.

****

Únosci nutili Gemballu, aby převedl do Jihoafrické republiky jeden milion eur ze svého účtu v Německu.

Gemballa jim sice vysvětloval, že to po telefonu udělat nemůže, že by musel osobně zajet do své banky v Německu, ale říkejte tohle nějakým pošahancům, kteří jsou rádi, že si přečtou pár řádků v novinách, ale jinak jsou skoro negramotní.

Nakonec souhlasili s tím, že převod peněz zadá v Německu Gemballova manželka. A dali Gemballovi na ucho telefon, aby zavolal své ženě. U druhého ucha měl Gemballa pistoli.

Gemballa požádal ženu, aby okamžitě převedla na účet v Johannesburgu, který jí nadiktuje, jeden milion eur. Kdyby se zeptala proč, měl odpovědět, že měl nehodu a že potřebuje nutně uhradit škodu.

Jenže Gemballa mluvil na svou ženou Christiane anglicky. Což byl signál, že se něco děje. Kdyby to byla normální situace, mluvil by s ní německy. Takhle jeho žena poznala, že je Uwe v nebezpečí.

Jakmile spolu dohovořili, okamžitě zavolala Christiane svému právníkovi a ten na to upozornil policii. Německá policie zalarmovala Interpol. Když se pak snažili zavolat zpátky na mobil, ze kterého Gemballa mluvil, byl už telefon vypnutý.

Kola zločinu se rozjela rychle jako Gemballova vytuněná auta. Na rozdíl od nich neměl zločin žádnou brzdu.

****

Po dvou dnech bylo únoscům jasné, že peníze na účet nedorazí. Ke Gemballovi přišel do pokoje jeden z únosců a celé tělo mu omotal izolační páskou. Zalepil mu ústa a nos. A spoutal mu ruce a nohy. Pak mu sedl na hruď. V této poloze vydržel čtyři minuty, dokud Gemballa neztratil vědomí.

Německý podnikatel se pak udusil.

Tělo únosci zabalili do černého igelitu a odnesli do auta.

Naložili rýče, lopaty a rukavice, které krátce předtím koupili v místním „Baumaxu“, tedy v Builder Warehouse. Nejbližší policejní stanice byla od místa činu necelých 400 metrů. Jenže nikdo si podezřelého chování skupinky lidí v domě nevšiml.

Černé BMW vyjelo ze dvora a směřovalo do Pretorie. Gemballa ležel mrtvý v kufru.

****

Auto zastavilo v hornaté oblasti za městem Atteridgeville jen pár kilometrů za Pretorií. Tady únosci vykopali díru. Jeden z gangsterů vzal pistoli a střelil Gemballu pro jistotu ještě do hlavy.

Teprve pak hodili tělo do hrobu a zahrabali.

Atteridgeville se nachází v místech, kde bylo dříve jihoafrické jaderné výzkumné středisko. Této oblasti se říká Phelindaba, což v řeči jihoafrického jazyka isiZulu znamená „konec příběhu“.

****

Uwe Gemballa měl v Německu vyhlášenou tuningovou společnost, která předělávala luxusní auta. Hlavně značku Porsche. Gemballa jim dával vyšší výkon, lepší design a nablýskaný vzhled. Takhle vytuněné vozy pak prodával bláznivým zbohatlíkům, kteří na tom ujíždějí a kteří neváhají za jedno auto zaplatit třeba i dvacet milionů korun. Mezi Gemballovy klienty patřili špičkoví fotbalisté, hollywoodské hvězdy, evropská aristokracie, arabští šejkové a bohatí Rusové.

Pár aut prodal i Radovanu Krejčířovi. Jenže to bylo ještě v době, kdy byl Krejčíř v Praze a kdy obíral stát na daních, kdy dělal miliardové obraty v obchodu s naftou a kdy tuneloval státní podnik Čepro. Tehdy měl na rozhazování plné kotle peněz.

Teď musel šetřit. Náklady na život uprchlíka byly vysoké.

A tak si Krejčíř nechal od Gembally poslat do Johannesburgu už jen jedno Porsche Cayenne. A druhé si nechal vytunit od místního borce, který se řídil Gemballovými instrukcemi.

Jenže nikdo netušil, že Krejčíř se s Gemballou dohodl na tom, že jedno auto, které mu měl německý podnikatel dodat, mělo sloužit navíc jako tajná schránka na jeden milion eur.

****

Krejčíř měl svoje železné zásoby na účtech ve Švýcarsku a v Lichtenštejnsku. Jenže poslat si je na účet do JAR bylo riskantní. Tajné služby, které po Radkovi pořád šly, by mu je zadržely. A i kdyby to klaplo, musel by je v Johannesburgu zdanit. A to Káčko dělá opravdu nerad.

Takže dohoda byla jasná. „Milý Uwe, do mýho vytuněnýho porsche zabuduješ do prahů a do výplní dveří tajné schránky. Do nich uložíš jeden milion eur v keši a auto mi pošleš. Na oplátku ti tu nechám vybudovat pobočku tvé tuningové firmy, která bude dodávat tvá navoněná auta bohatým Afrikáncům. Zbytek ti doplatím v diamantech, které potřebuješ pro svůj nový nápad – vyrábět auta s diamantovým povlakem.“

****

O zastoupení své firmy v Africe Gemballa opravdu uvažoval. I na něj totiž v roce 2009 dopadla hospodářská krize. Obrat jeho firmy klesl na osm milionů eur a k tomu se přidal problém s daněmi. Finanční úřad od něj vymáhal jeden milion eur.

Tak proto byl Gemballa ochoten jít do takového rizika se šílencem Krejčířem. Potřeboval nové trhy. Chtěl rozšířit své teritorium o Afriku, aby zacelil rány po krizi a vyřešil daňové problémy v Německu. A představa, že rozjede nový byznys s diamantovými karoseriemi, mu na chvíli zatemnila hlavu.

****

Gemballa ale na poslední chvíli z riskantní operace cuknul. Auto sice do Jihoafrické republiky poslal, ale bez peněz v tajné skrýši. Nebyl si jistý, že Káčko dodrží slovo. Navíc se bál. Nebyl to žádný ultrapodvodník.

Káčka to strašně vytočilo. S penězi už počítal. A spustil plán B. Gemballu svěřil do rukou svých kamarádů.

Na Gemballu se napojil jistý Jerom Safi.

Jerom Safi s Krejčířem už nějaký ten pátek spolupracoval. V Johannesburgu patřil k místní galerce. Dodával bohatým klientům společnice, uměl obstarat drogy a zprostředkoval jakýkoli obchod, na který si vzpomenete. Jerom byl Krejčířova krevní skupina. Uměl zobchodovat cokoli, hlavně aby ho to moc nestálo. Nejlépe vůbec nic.

****

Jerom Safi byl tím, kdo měl zajistit otevření nové pobočky firmy Gemballa na vytuněná auta značek Porsche a Ferrari.

Safi od začátku jednal na pokyn Krejčíře. A věděl, že je to jen záminka, jak dostat Gemballu do JAR. Proto mu v mailech psal pod mírně pozměněným jménem „Jerom Saphir“.

Takže Safi alias Saphir pozval Gemballu do Johannesburgu, aby spolu dohodli poslední detaily a podepsali nutné smlouvy. Gemballa neletěl z Evropy přímo. Zastavil se v Dubaji, kde si vyjednával nové zakázky u místních šejků.

Hned na letišti v Johannesburgu však Gemballu sebralo komando Srba Veselina Laganina, jemuž všichni říkali Vesko. Laganin patřil k nejbližším spolupracovníkům Radovana Krejčíře.

Stejně jako Bulhar Ivan Savov, kterému zase patřil dům v Edenvale, kde Gemballu mučili.

****

Po Gemballově zmizení se objevily neskutečné dohady. V novinách a na internetu se začalo spekulovat, že Gemballa žije a že utekl pod jinou identitou do Angoly, aby se vyhnul finančním problémům ve své zemi. Jenže tyhle zvěsti přiživoval někdo od Káčka. Hodilo se mu to do krámu.

Stejně mu vyhovovala i zpráva, že Gemballova firma je v ekonomických potížích a že míří do konkurzu. Káčko tak mohl tvrdit, že Gemballa zmizel, aby se vyhnul finančnímu úřadu.

****

Uwe Gemballa založil svou tuningovou firmu v Leonbergu nedaleko Stuttgartu v roce 1981. Tuning si nechá udělat každý, kdo se chce odlišit od davu sériových aut. Pozná se lehce. Většinou má takové auto snížený sportovní podvozek a větší kola. Na kapotě se odstraní znak výrobce a přidá se nějaký ten spoiler z uhlíkových vláken. Nesmějí chybět ani vysoce výkonné brzdy a přemapovaná pohonná jednotka, aby se zvýšil výkon auta o desítky koní.

Poprvé se Gemballa pustil do tuningu v roce 1980, kdy představil Volkswagen Golf v perleťovém laku, s koženými sedadly Recaro a televizním přijímačem. Ale už o rok později následovalo Porsche 911, s nímž měl první obchodní úspěch na Blízkém východě, kde prodal několik upravených vozů.

V roce 1990 dosáhl jeho upravený vůz rekordního času na závodním okruhu v Nürburgringu. Gemballa tak uměl vyrobit nejrychlejší porsche na světě. V roce 2007 se mu podařilo prodat 13 vozů Gemballa Mirage, jejichž základem bylo Porsche Carrera GT. Malá firma se čtyřmi desítkami zaměstnanců tehdy vydělala téměř 17 milionů eur.

****

Gemballa byl v Německu, ale i na celém světě pojem. I proto příběh o jeho zmizení v JAR plnil stránky novin a zpravodajských serverů. V jednom televizním pořadu v Německu shrnuli všechny možné spekulace do téhle reportáže: „Gemballova firma se během finanční krize dostala do nemalých finančních problémů, a tak byl čtyřiapadesátiletý Gemballa nucen kvůli záchraně firmy hodně cestovat a shánět investory. Od své poslední cesty do Jihoafrické republiky letos v únoru se však stal nezvěstným, a je tedy možné, že se stal obětí nějakého zločinu. Současná situace v JAR není pro bělochy příliš ideální. Ale stále nebyla vyloučena ani varianta, že se ze světa ztratil záměrně. Před několika dny totiž byla oznámena likvidace firmy, což nejspíš znamená definitivní konec slavného jména, které si fanoušci tuningu vždy spojovali s extrémně upravenými vozy značky Porsche.“

****

Gemballa byl v době, kdy se tohle všechno psalo, už dávno zakopaný pod zemí. Když v únoru 2010 Gemballu unesli, v Johannesburgu jsem ještě nebyl. Kdybych byl, tak by Gemballu asi nikdy nenašli. Nemám totiž rád odfláknutou práci. Rád dotahuju detaily do konce.

Já jsem přijel za Radkem asi půl roku po zmizení Gembally. Pamatuji si to přesně. Bylo to 6. září 2010.

****

Právě v té době začaly Krejčířovy největší problémy. Novináře a policajty jakžtakž zvládal. Ale velké potíže mu dělali dva chlápci. Podnikatel Juan Meyer, kterého Krejčíř začal vydírat. A taky jakýsi Paul O’Sullivan. To je bývalý jihoafrický policajt, který pracoval jako bezpečák na johannesburském letišti. Teď už dělal jen soukromého detektiva.

Být v Jihoafrické republice soukromé očko není vůbec špatné. Na rozdíl od evropských zvyklostí je tato profese v Jižní Africe vážená a vyhledávaná. Soukromý detektiv se tu může podílet i na vyšetřování policie a dodávat jí důkazy.

O’Sullivan Krejčíře už nějakou dobu špehoval a sbíral o něm informace. Ty pak předával policistům a novinářům.

Krejčířův obraz ctihodného muže se tak začal na veřejnosti bortit. A to si Krejčíř nepřál.

Potřeboval získat v Jihoafrické republice politický azyl.

****

Radovan Krejčíř zatím všechno přežil. V Česku byl několikrát zatčen a uvězněn. Ale pokaždé se z toho vysekal. A když mu v červnu 2005 hrozilo zřejmě nejdelší zatčení za přípravu vraždy celníka a podvod za tři miliardy korun ve státním podniku Čepro, tak prostě utekl ze své luxusní vily, kde v tu chvíli bylo dvacet policajtů na domovní prohlídce. A zmizel z Česka nadobro.

Na útěku mu nikdo příliš šancí nedával. Šla po něm policie, rozvědka a Interpol. Jenže on se převlékl, nasadil knír a štrádoval si to přes Polsko, Ukrajinu, Turecko až do Dubaje, odkud v klidu přeletěl na Seychely.

I tady mu všichni předvídali rychlý konec. „Dojdou mu peníze, udělá pár průšvihů a vyhostí ho zpět do Prahy,“ říkali detektivové.

Ale on tam vydržel dva roky. Teprve pak pláchl na malé rybářské lodi na Madagaskar, kde se „naboardoval“ do letadla a jako turista pod falešným jménem „Egbert Jules Savy“ vyrazil do Jihoafrické republiky.

****

Krejčíř musel přesvědčit soudce v Johannesburgu, aby mu udělili azyl a aby ho nevydávali do Česka. Kdyby ho vydali, v Praze by ho hned zašili. Krátce poté, co v roce 2005 uprchl z Prahy, byl odsouzen za podvody. Dostal přes deset let, a to ještě nejsou u konce všechny procesy, které jsou proti němu vedeny.

Radek do vězení nechce. V Česku byl v lochu už čtyřikrát. Vždycky ve vazbě. Když se to sečte, strávil za katrem už asi dva a půl roku. Tady v Jihoafrické republice byl zavřený taky. Ale nebylo to tak hrozný. Maximálně několik týdnů.

Meyer a O’Sullivan ho tedy opravdu trápili. Hned jak jsem za Radkem přijel, cítil jsem, že tyhle chlápky fakt nenávidí.

****

Káčkova situace se v Jihoafrické republice zhoršila tak týden předtím, než jsem přijel. Radek očekával, že už konečně padne definitivní verdikt soudu o jeho azylu. Jenže soud k jeho překvapení nařídil úplně nové projednání celé kauzy. A hrozilo, že ho do Česka nakonec vydají.

Radek se bál, že mu přitíží noví svědci, kteří o něm mluví jako o nebezpečném vrahovi. Tím novým svědkem byl právě podnikatel Juan Meyer.

Byl to taky pěknej šmejd. Ale byl hodně bohatej. Patřil mu podnik na zpracování zlaté rudy. A s Káčkem se domlouvali na společném byznysu. Radek měl vstoupit do jeho podniku jako strategický investor.

Jenže Meyer včas pochopil, že by ve skutečnosti žádná investice od Káčka nepřišla. Radek by se do jeho podniku jen naboural, pak ho vytuneloval a Meyera zničil.

Meyer tak z byznysu vycouval. Radek se na něj hrozně naštval a začal ho vydírat.

****

Pár týdnů po rozchodu s Krejčířem přišla k Meyerovi policie a zničehonic ho obvinila z daňových podvodů. Bylo to ve chvíli, kdy se Meyer chystal vyvézt ze země zlato za 20 milionů randů (asi 40 milionů korun), které směřovalo do Hongkongu. Meyer byl přesvědčen, že za policejním zátahem stál rozzlobený Krejčíř.

Meyer se začal bát o život a najal si ochranku. Každý měsíc utratil za svou bezpečnost 400 tisíc randů, což je v přepočtu bezmála milion korun.

Meyer tvrdil, že Krejčířovi pomáhal generál Joey Mabasa, který je šéfem jihoafrické kriminálky. „Vím toho příliš. Mabasa je na Krejčířově výplatní listině,“ řekl Meyer reportérům investigativního pořadu Carte Blanche televize Mnet.

****

Mabasa byl opravdu velký kápo policie v Johannesburgu. Občas jsem ho vozil z tajných schůzek, který měl s Radkem. Pamatuji si ho dobře. Mabasa byl černý jako uhel. Stejně jako jeho svědomí.

Na velký hlavě se daly rozeznat jen oči, které mu zablikaly vždy jen ve chvíli, kdy si přepočítával bankovky. Představoval jsem si ho jako strýčka Skrblíka, kterému v pohádce o Kačerech z očí vyšlehly obrázky dolarů. Tak tomuhle šlehaly z očí jihoafrické randy.

Zkorumpovaných poldů jsem za život viděl desítky. Ale tenhle se vymykal. Bral prachy po hrstech. A bylo mu jedno, kdo a jak kvůli němu skončí. Mabasa byl první vysoká šajba policie, kterou si Radek omotal kolem prstu.

Když jsem ho odvážel z Radkovy rezidence, nikdy nic neříkal. Jen mlčel a funěl na zadním sedadle.

****

Podnikatel Meyer řekl policii do protokolu zásadní věc. Uvedl, že Krejčíř stojí za vraždou Uweho Gembally. „Na vlastní uši jsem na podzim roku 2009 zaslechl zlostný telefonní hovor mezi Krejčířem a Gemballou. Krejčíř mu vyčítal, že v porsche, které mu poslal z Německa, nedorazila hotovost ve výši jednoho milionu eur, jak byli původně domluveni. Když spolu dohovořili, Radovan řekl, že pokud mu Gemballa nezaplatí, bude mít vážné potíže.“

Krejčíř to později popřel. A Meyera označil za lháře. „Není normální. Tato osoba potřebuje vyhledat psychologa,“ řekl Krejčíř v pořadu stanice Mnet a dodal, že je nevinnou obětí komplotu, který má za cíl jeho vydání do České republiky.

„Před nikým se neskrývám. Nazvali mě uprchlíkem, ale to skutečně není to pravé označení,“ řekl Krejčíř. „Skutečný Radovan je muž se smyslem pro rodinu. Zaprvé má dvě děti, zadruhé Radovan byl a stále je tvrdě pracující muž, který vydělává peníze legálním způsobem a pracuje šestnáct hodin denně,“ dodal Krejčíř.

****

Když jsem tenhle pořad viděl a na vlastní uši slyšel Radkova vznešená slova, šel jsem málem do kolen. Jedno se musí uznat. Radek je skvělý řečník a manipulátor.

****

****

****

****

****

****

****

Takhle on mluvil. Brachu, kámo. To bylo jeho.