Padrino Krejčíř

Gangster

JAROSLAV KMENTA

NYMBURK 2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoli elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Jaroslav Kmenta

Padrino Krejčíř – Gangster

© Jaroslav Kmenta, 2015

Fotodokumentace Jaroslav Kmenta, 2015

ISBN 978-80-87569-23-8

ISBN 978-80-87569-24-5 (EPUB)

ISBN 978-80-87569-25-2 (MOBI)

Obsah

Úvod – Radovan „KÁČKO“ Krejčíř

Část první – „JÉČKO“ čili Jakub

Část druhá – „EMKO“ čili Mrázek

Část třetí – „GOTYŠ“ čili Gottvald

Část čtvrtá – „INDIÁN“ čili Bechara

Část pátá – Situace kolem Bubly

Část šestá – „Kde je tajná místnost?“

Část sedmá – Tarečku, arabský bratře

Část osmá – Situace kolem Lamberta

Epilogy

Epilog I – Rozhovor s Becharou

Epilog II – Kauzy

„Jestli tady bude někdo klást podmínky,

tak jsem to já.“

„O kolik jsem bohatší?

O 260 milionů.

Tak to jde. Za jedno odpoledne.“

Z filmu Gangster KA, který je volně

inspirován knihami Padrino Krejčíř.

Tato kniha byla napsána podle skutečné události na základě informací od mnoha aktérů případu a policejních a jiných úředních dokladů. Přesto v sobě zahrnuje i část fikce. Protože nikdy nemůžete dokonale zachytit celý lidský život, který každý z nás vnímá odlišně.

Martinovi

Poděkování

Děkuji svému šéfovi Robertu Čásenskému za podporu a za zázemí, které mi poskytl v reportážním magazínu Reportér.

Za neocenitelné rady děkuji Janu Pachlovi a Adamu Dvořákovi, s nimiž připravuji filmy Gangster KA inspirované mými knihami.

Děkuji také Tareku Becharovi, který se mi svěřil se svými postřehy a zážitky. Stejně tak patří má poklona všem dalším zdrojům, které z bezpečnostních důvodů nemohu jmenovat.

Za spolupráci a cenné rady děkuji také Evě Vašíčkové, Janě Štěpánové, Michalu Musilovi a Janu Vacovi.

Velké poděkování patří Daliboru Bártkovi z pořadu Reportéři ČT, který mapoval Krejčířovy aktivity dávno předtím, než se na něj zaměřili všichni ostatní. Ve svých reportážích přinesl řadu detailů, které mi pomohly složit mozaiku celého příběhu. Stejně tak děkuji vedení České televize za poskytnutí obrazového materiálu a redaktorovi ČT Jiřímu Hynkovi za pomoc při dohledávání televizních záznamů.

Vážím si i vstřícnosti vedení Mladé fronty DNES při poskytnutí některých fotografií k celému případu. Stejně jako deníku Právo a vedení deníku Blesk.

Na dálku děkuji Radovanu Krejčířovi, který mi poskytl řadu vyjádření, přestože na celý děj a souvislosti případu máme rozdílné názory.

A také děkuji všem aktérům příběhu, že tolerují volné a literární zpracování rozhovorů a některých událostí.

Úvod

Radovan „KÁČKO“ Krejčíř

Radovan Krejčíř

ČTK – Dan Krzywoň

Nejdříve trochu dějepravy. Při čtení této knihy můžete mít chvílemi dojem, že se ocitáte v cizím prostředí. Třeba v osmdesátých letech v Itálii nebo ve třicátých letech v Americe. Ne. Tento příběh se opravdu odehrává v České republice. A je z nedávné minulosti.

Po roce 1989 se tu dramaticky změnila politická situace, ale i ekonomika země. Demokraticky zvolení politici tu rozhodovali o přerozdělení miliardových majetků, které do té doby ovládal jen stát. Privatizace dávala velké příležitosti a generovala obrovské peníze. Ale přinášela také vážné problémy. Přijímané zákony nestíhaly kopírovat realitu a předcházet podvodům. Kontrolní úřady a represivní složky neměly v začátcích na to, aby rozkryly složité zločiny a zamezily daňovým únikům. A i justice byla příliš mladá, a vlastně i krátká na chytré právníky všech těch zločinců.

Epochu divoké privatizace začali využívat různí šíbři, gauneři a podvodníci. Jedni si brali stamilionové úvěry u bank a nevraceli je, druzí kupovali prosperující podniky a tunelovali ostošest. A další gangsteři sbírali kompromitující materiály na politiky, pak je vydírali a měnili zákony podle toho, jak si to žádal jejich byznys.

Nová doba dala světu i novodobé gaunery. Ze starých veksláků, kteří před listopadem 1989 stávali před Tuzexy a prodávali lidem valuty a bony, se stali draví a všehoschopní podnikatelé. Ze starých komunistických kádrů a rodin prominentů se vyklubali bezpáteřní finančníci. A z důstojníků a agentů obávané Státní bezpečnosti se stali poradci poradců novodobých politiků nebo konzultanti vážených nadnárodních firem Západu i Východu.

Někteří skončili špatně. Našli je v zapálených autech, s kulkou v hlavě, nebo je nenašli vůbec. Někdo je ve vězení. A po prezidentské amnestii Václava Klause jich opravdu není mnoho. Řada z nich dnes žije v ústraní a užívá si bohatství a luxusu. A jen malá část jich živoří.

U řemesla zločinu vydrželi po divoké privatizaci jen ti nejsilnější. Ti, kteří měli hodně peněz, geniální zločinné uvažování. A také žaludek na to všechno.

Jen ti nejotrlejší si dovedli zajistit stálý přísun peněz. Jen ti nejbohatší si mohli dovolit udržovat kontakty u policie, v politice a v justici. A jen ti nejostřejší a nejneohroženější si dovolili sáhnout až k hrdelnímu zločinu, aniž se obávali vězení.

Dvacet let na vrcholu českého zločinu vydržel i Radovan Krejčíř, rodák z Českého Těšína, který ovládl část organizovaného zločinu a stal se jeho králem nejen tu, ale později i na Seychelách a pak dokonce v Jihoafrické republice.

I on začínal jako vekslák, který zbohatl v éře divoké privatizace, podvedl pár bankovních domů a později tuneloval a okrádal stát na daních. A také kolem něho zmizelo několik lidí. Navždy a nenávratně.

Jestli měla Amerika Alfonsa „Al“ Capona a Itálie Salvatora „Toto“ Riinu, Česká republika měla svého Radovana „Káčka“ Krejčíře.

Padrina Krejčíře.

část první

„JÉČKO“ čili Jakub

Jakub Konečný

Archiv JKM

1

Jakub Konečný byl uhlazený mladík, ročník 1971. Chytrý kluk. Blonďák, modré oči, ženské rysy. Věčně v luxusním obleku.

Aby ne. Když máte v popisu práce hledání milionářů, kterým byste zhodnotili peníze na nějakých pofiderních burzách, musíte vypadat opravdu dobře. A Konečný v těch oblecích vypadal vážně elegantně.

Pánský oblek musel mít z vlny, která měla číslo minimálně 180. Nejde o velikost, ale o stupeň kvality příze. Čím vyšší číslo, tím kvalitnější oblek. To číslo označuje počet vetkaných vláken. Konečný si kupoval obleky ve Vídni, někdy v Londýně. Vyšly ho draze. V přepočtu třeba i na padesát tisíc korun. Ale když jedete ve stamilionech, je vám to vlastně jedno.

V pátek 19. dubna 2002 v 11 hodin dopoledne měl jeho vlněný oblek číslo 200. Jenže mu nebyl nic platný. Konečný ležel na zadním sedadle nějakého zapráskaného starého auta. V malém Peugeotu 206. A přes sebe měl přehozený špinavý hadr.

Do toho umolousaného auta se dostal tak, že ho tam vrazily tři gorily. Na obličeji měly šátky a mluvily špatnou češtinou. Na první pohled působily jako klasičtí ranaři z Ruska nebo Ukrajiny, ale jakmile víc zařvaly, bylo jasné, že to jsou hoši z Balkánu. Když ještě všichni patřili pod Jugoslávii, říkalo se jim Jugoši. Nebo taky Jogurti. Teď už se Jogurti dělí na různá etnika. Tohle byli Alboši, tedy Albánci.

Jakub pochopil, že to byla léčka. Že ho „ta kurva z Libanonu“ prodala. Konečný měl mít schůzku s Libanoncem Tarekem Becharou, svým obchodním partnerem a kamarádem. Že je to jeho kámoš, to si myslel Jakub ještě vteřinu předtím, než se s ním měl sejít v secesním hotelu Villa Voyta na pražské Lhotce. Jakmile tam ale místo Tareka spatřil tři nakrátko ostříhané gorily, mohl si Becharu ze seznamu kamarádů vyškrtnout.

Jakub přijel na schůzku ve sportovním voze SUV. Nabouchaný Mercedes ML 55 AMG. Zaparkoval ho v parčíku naproti hotelu a čekal v autě. Tak se dohodl s Becharou. Tenhle bourák s výkonem přes 500 koní vyjde na tři miliony korun. Taky součást bontonu a obchodní strategie. Jenže když na vás míří tři chlapíci s italskou Berettou model 92, který má velkokapacitní zásobník na 15 nábojů, tak vám je nějaký luxusní mercedes k ničemu.

„Ty pojebana kurva, sedej k nam,“ zařval jeden z Albošů, který uměl trochu česky.

Druhý ho popadl za krk a strkal do peugeotu.

„Nëse jeni duke shkuar për të bërë probleme, unë do të të vras,“ štěkl Konečnému do ucha Albánec, co vypadal jako Pepek námořník po dávce špenátu.

„Cože? Vůbec vám nerozumím!“ stačil vykřiknout Konečný.

Albánec přešel volně na ruštinu: „Esli ty sabiraješ sdělat neprijatnosti, ubiju těbja. Panimaješ?“

Jakubovy vyděšené oči zamžikaly. A aby bylo jasno, Albánec, který uměl trochu česky, ještě jednou zopakoval výhrůžku napůl česky, napůl rusky: „Esli problem, ja tebja ubiju.“

Jakub se nebránil. Nebylo jak. Nečekal to.

2

O tři dny později sepsal Jakub Konečný o svém únosu záznam. Podepsal ho a uložil do svého sejfu. Pro jistotu. Kdyby se mu něco stalo, aby se vědělo, co tomu předcházelo. Na policii nešel. Bál se o život.

„Jeli jsme asi dvacet minut. Podle slunce, které jsem zahlédl, jsme neustále měnili směr. Můj mobilní telefon ještě chvíli vyzváněl, ale pak mi ho vzali a vypnuli. Ujistili mě, že pokud budu rozumný, nic se mi nestane. Po dvaceti minutách jsme sice zastavili u nějaké čerpací stanice, ale jen jsme tankovali. Ta benzinka měla modrou barvu. Tankovalo se za 300 korun. Benzin. K popisu tří mužů, kteří mě unesli, uvádím, že to byli muži ve věku 25 až 30 let. Byli štíhlí, tmavé vlasy a krátké sestřihy. Národnost asi Albánie, Rusko nebo Polsko. Po dalších asi dvou hodinách jízdy mě přivedli do nějakého objektu. Tady jsem si musel nasadit lyžařské brýle, ale vidět přes ně nešlo. Byly polepené páskou. Řekli mi, že jsem někoho naštval a ten mě chce potrestat.

Na noc mě zavřeli do malého světlíku, kde byl bojler a nějaké police. V policích jsem našel inventarizační protokol. Pamatuji si, že tam byl soupis věcí s označením Orlík, Vystrkov, hotel, chata číslo 7. Druhý den ráno jsem zaslechl útržky rozhovorů lidí v domě, kteří mě zadržovali. Jednalo se o slovanský jazyk. Zaslechl jsem slovo Všenory, dále pak jméno Jetula a slovo Těšín.

Dopoledne mě převezli opět stejným autem, tentokráte kratší cestou do nějaké kanceláře. Ještě než jsem si mohl sundat zakrytí očí, nějaký člověk mi řekl: ‚Tento člověk, který tady sedí, je jako můj brat. Když neuděláš, co chce, zabiju tebe nebo tvojeho tátu, manželku, sestru. Rozumíš mi?‘

Potom odešel a já si sundal zakrytí očí. Proti mně seděl Radovan Krejčíř. Byli jsme v jeho kanceláři ve Všenorech.“

3

Krejčíř byl o tři roky starší než Konečný. A neměl ženské rysy ani si nepotrpěl na luxusní kvádro. Před Jakubem seděl v džínách a mikině. A užíval si, jak se Jakub třese strachem.

„Stálo ti to za to? Sis myslel, že ti to projde? Podvod na mě? Na Krejčíře?“ napřímil se o dost statnější muž v mikině.

„To je nedorozumění. Já jsem podvod nechystal,“ bránil se Konečný.

„A kde je těch 50 mega? Kamaráde?“ zvýšil hlas Krejčíř.

„Snad 25, ne?“ podivil se Konečný.

„Úroky, hajzle. Takže už 50,“ křikl Krejčíř.

Konečný zalapal po dechu: „Prachy budou. Mám je na cestě. Bylo pár komplikací, ale už jsou vyřešený. Slibuji.“

„Nechci poslouchat takový kecy. Prej: Jsou na cestě. V naší dohodě nebylo žádný ustanovení s názvem Prachy jsou na cestě. Nebo snad jo?“ zeptal se Krejčíř.

„Ne. To ne. Ale víš, že to dokážu zařídit.“

„Pátrám v paměti, jestli jsme v naší dohodě měli taky paragraf s názvem Víš, že to dokážu zařídit.“

Krejčíř na chvíli dělal, jako když přemýšlí a tápe. Jako kdyby si chtěl opravdu něco vydolovat z paměti. Pak ale dodal: „Hm. Nic takovýho tam nebylo, ty sračko roztřesená.“

„Když se mi něco stane, nikdy už žádný prachy nedostaneš,“ odvážil se Konečný k protiútoku.

Krejčířovi zrudly oči vztekem. A začal řvát tak, že mu od úst jiskřily kapky slin. „Co si to dovoluješ? Ty mi nebudeš říkat, co by se stalo, kdyby se stalo. Ty ubožáku. Jezdíš si ve fáru a máš dluhy. S takovou ubožáckou krysou si nebudu špinit ruce.“ Krejčíř se otočil ke svému psacímu stolu. Vzal do ruky složku v modrých deskách a řekl: „Já ti nic udělat nechci, chudinko. Nejsem žádnej zmrd. Já jsem byznysmen.“

Konečný vytřeštil oči. Nevěděl, co má čekat.

Krejčíř proto v klidu pokračoval: „Máš dva domy. Jeden v Černošicích, druhej v Dobřichovicích. Hodnota? Počítal jsem to. Nic moc. Nějakejch třicet mega. Tak mi budeš dlužit už jen 20 mega.“

„To né. Radku, takhle to udělat nemůžeme, na to nemáš právo.“

„Právo? Ty se oháníš právem, ty zmrde falešná! Nevracíš prachy, tak si vezmu tvůj majetek. Beztak jsi k němu přišel podvodem. Prostě jsi ho ukradl.“

Krejčíř zvýšil hlas. Konečný se raději stáhl do ulity. A už nic neříkal.

V prohlášení, které sepsal Konečný 22. dubna 2002 po svém únosu, to pak popsal stroze:

„Opakovanými výhrůžkami smrtí mojí a mých blízkých mě Krejčíř donutil podepsat nevyplněné pokladní doklady a směnky a několik čistých papírů A4. Radovan Krejčíř mi řekl, že tímto mi zaplatil za nemovitosti, které si ode mne koupil – tedy vily v Dobřichovicích a Černošicích. A mnou podepsané doklady prý použije jako doklady o zaplacení. Radovan Krejčíř mi přitom nikdy za tyto nemovitosti nezaplatil. Poté mi vrátil můj mobil a propustil mě.“

Radovan Krejčíř únos Konečného popírá. „Nic takového se nestalo. Konečný je policejní agent. Ten únos si vymyslel se svýma kamarádíčkama od policie. Asi proto, aby se mnou mohli hrát nějakou zpravodajskou hru. Cílem bylo mě zdiskreditovat. Všimněte si jedný věci. Konečný píše, že byl zadržován v nějaké chatce na Vystrkově číslo 7. Jenže co já vím, policie chatu číslo 7 prověřila a zjistila, že vůbec neodpovídá popisu Konečného. Žádný bojler ani světlík. Zkrátka nic. Bláboly a nic než bláboly.“

4

Jediné, v čem měl Krejčíř pravdu, bylo to, že Konečný byl policejní agent. Konečný skutečně spolupracoval s Útvarem pro odhalování korupce a závažné hospodářské trestné činnosti, tedy s protikorupční policií. „Řídítkem“ Konečného byl Tichý. Tedy řídícím důstojníkem agenta Konečného byl podplukovník Karel Tichý.

Tenhle čtyřicetiletý policajt měl neskutečné kontakty v podsvětí. Začínal už za socialismu a honil veksláky na ulici. Pak je vyšetřoval už jako podnikatele v nové éře a nakonec je špehoval v parlamentu, jak se plácají po zádech s politiky.

Tichý a Konečný spolu ladili. Oba byli menší, světlovlasí a oba měli modré oči. Vypadali jako táta se synem.

Jen ten luxus je rozděloval. Tichý nosil kšiltovku, tmavou sportovní bundu a džíny. Kvádro si na sebe vzal, jen když šel s dětmi do tanečních.

Na Jakuba Konečného narazil Tichý koncem devadesátých let. Vlastně ještě dřív, než se pustil do sledování Krejčíře.

A byla to náhoda.

5

Jednoho dne se za Tichým přiřítil jeho agent s krycím jménem Javor. Tedy Rudolf Javornický. Byl světský. Černovlasý, trochu oplácaný, sem tam svaly. Oproti ostatním měl obrovský dar. Uměl se vetřít do přízně. Komukoli a kamkoli. Fešák Hubert hadr. „Jsem mistr slova,“ říkal o sobě.

Jít do bordelu a tipovat bohaté kafky? Žádný problém.

Převléknout se do saka, zajet do banky a dělat ctihodného finančníka? Žádný problém.

Takže tenhle Javor jednoho dne přilétl k Tichému a spustil: „Kájo, neznáš nějakýho mladýho kluka se Secaru?“

Karel Tichý zpozorněl. Firmu Secar Bohemia znal dobře. Byla to firma, která přišla na český trh s ojedinělým systémem na hlídání aut. Když si jejich krabičku zabudujete do svého auta a někdo vám vůz ukradne, dá o sobě tahle krabička vědět a centrální pult firmy Secar vidí na mapě, kde se kradené auto právě pohybuje. V 98 procentech případů je úspěšná.

Úžasná věc, tahle krabička.

Jedním z akcionářů Secaru je Jan Šula, bývalý ředitel protikorupční policie. Tichého někdejší šéf.

„V Secaru mám pár známých, ale žádnej mladej. Nevím. O co jde?“

„Ále Kájo, znáš to. Potkal jsem se úplně náhodou s jedním borcem, vzal mě do baru…“

„Rudo, byl ses už modlit?“ přerušil ho Tichý.

„Jo jo. Moje madonka ve sklepě už to všechno slyšela.“

„Tak fajn.“

„No a když jsme z toho baru odcházeli, tak mu volal nějaký jeho známý z Brna. Takoví ti hromotluci, vymahači, co se s nikým moc nepárají. A ptali se ho na nějakýho kluka ze Secaru z Prahy. A ten můj kámoš z baru má za úkol zjistit, kde ho tihle hromotluci můžou najít. Buď mu dají nakládačku, nebo ho rovnou zlikvidují.“

Javor se pomodlil, jako kdyby byl v kostele. A v klidu pokračoval: „On ten můj kámoš z baru jméno toho kluka zná, asi mu to ti Brňáci říkali do telefonu, ale já to jméno neslyšel. Jen o něm říkal, že je to mladej blonďák.“

„Blonďák? To je, jako kdybys mi řekl, že chtějí zabít někoho z firmy Changhong a je to šikmookej žluťásek. Víš, kolik tady běhá blonďáků ve firmě Secar?“

„Nevím, já to jen oznamuju. Protože jak jsi mě to učil, Kájo, když zjistím, že je nějaký občan v prdeli, tak musím jednat.“

„Ne. To si špatně pamatuješ, Rudo. Učil jsem tě to jinak. To heslo zní: Když je občan v tísni, tak ho musíme chránit a pomáhat mu. A ty jsi osoba jednající ve prospěch policie, takže to musíš co? Hlá…“

Javornický si připadal jako ve školní lavici, ale neznal přesnou odpověď, tak se zastyděl a nic neřekl.

„No přece, ty to musíš hlásit, Rudo. A děláš dobře. Já pojedu hned do Secaru a zjistím, jestli tam není nějakej mladej blonďák, co má dluhy v Brně.“

„Takže to mám zase k dobru, Kájo?“

„No jestli se ukáže, že máš pravdu, tak máš u mě malé drobné plus.“

„Ale už jich mám hodně, co?“

„Rudo, musíš se víc snažit. Jsou i tací, kteří mají takových plus mnohem víc.“

Tichý to s ním uměl. Dával mu naději, že ho povede ve své hierarchii agentů hodně vysoko. Ruda tušil, že každý agent, který je pro policii cenný, může počítat s vřelejším zacházením. Odpouštět zločiny agentům nejde. Ale když na to přijde, dá se takovému elitnímu agentovi zařídit v případě problémů třeba mírnější kriminál. A toho se Ruda Javornický bál jako čert kříže.

6

Tichý svezl Javornického svou sytě zelenou felicií do Holešovic. Na Výstavišti, kousek od pouťových atrakcí, měl Ruda zaparkovaný svůj starý mercedes.

Byl to obrázek jako vystřižený z nějakého béčkového filmu. Elitní detektiv sedí v tuctové felicii a špičkový agent policie z ní přesedá do majestátního medvěda. Takhle vypadala v Česku schůzka poldy a zločince.

Tichý pak spěchal do centra do Londýnské ulice. V centrále Secaru mu už připravili kapučíno. A dva manažeři, s nimiž se Tichý znal, mu popisovali své „blonďaté zaměstnance“. Po chvíli se jeden z manažerů plácl do čela a řekl: „A co Jakub? Nebude to nakonec náš Jakub?“

Tichý jen nechápavě kroutil hlavou. A sledoval slovní výměnu mezi manažery.

„Jakub Konečný. To je takovej mladej kluk. Když tahle firma vznikala, byl dokonce jedním z drobných akcionářů. Jenže docela nedávno se od nás trhl a odešel. Teď dělá svůj byznys. A vlastně ani nevím, čím se přesně živí,“ řekl jeden z manažerů.

A druhý ho doplnil: „Jakub má teď snad Sběrný suroviny a vím, že měl nějaký aktivity i v Brně. Tak mě napadlo, jestli to není on.“

„Máte na něj telefon?“ zeptal se Tichý.

7

Jakub Konečný se dostal do firmy Secar Bohemia osudovou náhodou. Přes svého otce. Jeho tatínek byl zubař. Patří mezi absolutní špičku českých stomatologů. Doktor Pavel Konečný spravoval zuby jednomu významnému advokátovi, JUDr. Danielu Honzíkovi. Ten se zamlada jako správný patriot pražské čtvrti Podolí pral s místními mladíky o vliv. A z některých bitek si odnesl zranění. A také přišel o zuby.

A tak chodil často ke stomatologovi Konečnému. Honzík tam byl tolikrát, že se z nich stali nakonec přátelé. A asi v roce 1992, když Jakub Konečný dostudoval, se jeho otec svěřil Honzíkovi s tím, že se jeho syn právě vrhá do podnikání a že neví, jak to s ním v tom rozbouřeném moři byznysu bude. Honzík byl Konečnému zavázán za to, jak se mu léta staral o zuby, tak mu nabídl, že synovi v rozjezdu trochu pomůže.

JUDr. Honzík se mladého Konečného ujal a ukázal mu svět byznysu. V září 1995 se pak Jakub Konečný stal dokonce členem představenstva firmy Secar Bohemia. A byl v ní až do března 1999. Spolu s Honzíkem stál také u zrodu realitní firmy Podnikatelská Barka.

Zpočátku se Jakub Konečný snažil podnikat v kultuře. Vystudoval totiž filmovou a televizní fakultu. Měl třeba zájem o privatizaci kultovního kina U Hradeb na Malé Straně. Z toho sice sešlo, ale Jakub byl učenlivý a kromě aktivit ve firmě Secar se nakonec staly jeho doménou nemovitosti a také byznys s odpadem. Založil si vlastní realitní kancelář s názvem ILPacino. Jako by chtěl dát najevo, že jednou bude slavný jako americký herec a častý představitel mafiánských rolí Al Pacino.

8

Konečný přijal Tichého ve své kanceláři ve Šrobárově ulici. Bylo to někdy v roce 1999. A detektiv nechodil kolem horké kaše. „Získali jsme poznatek, který ukazuje na to, že by vám mohlo jít o život,“ řekl Tichý.

Konečný zkoprněl. Dosud takové hrozbě nečelil.

„Co? Mě chce někdo zabít?“ zeptal se Konečný a upřeně se zadíval Tichému do očí.

„Nevíme žádné detaily. Jen máme informaci, že se tu v Praze po vás budou ptát nějací vymahači z Brna.“

„Z Brna? Aha.“ Konečný zalapal po dechu.

„Vy o tom něco víte? Znáte je?“ zeptal se Tichý.

„Znám. A vím, že pro ránu nejdou daleko.“

Policie neměla přímý důkaz, aby gaunery z Brna ihned zatkla. A vystavovat Konečného jako volavku a čekat, jestli na něj opravdu Brňáci udeří, bylo velké riziko. Proto poslal Tichý brněnským policistům detailní zprávu o skupině vymahačů, aby si na ně posvítili. A s Javorem se dohodl na malé zpravodajské hře, jak vyřešit problém Konečného. Javor navštívil svého kámoše z baru, řekl mu, že hledaný blonďák je pod neustálým dohledem policie, protože ho vyšetřují za podvody. Takže by bylo velký riziko s ním teď něco dělat. Tichý počítal s tím, že tohle zahlásí muž z baru svým kámošům do Brna. Což se i stalo, protože hned poté volal kámoš z baru do Brna a řekl: „Blonďák kejve v průserech. Je kolem něj pořád vejška. Smrdí to. Odložte to.“

Vejška byla v hantýrce zločinců policie.

Konečný pak urovnal problém s brněnskou partou. Poplatili si dluhy a byli zase za kámoše.

Když tohle všechno opadlo, pozval Konečný Tichého na kafe.

„Zachránil jste mi život. Jak se vám můžu odvděčit?“ zeptal se Konečný.

Tichý se usmál a řekl: „Ničím. Je to naše práce.“

„Měl jste nějaké náklady s tou operací?“

„Ne. Vážně ne. Takhle to u nás nechodí. A jestli jo, je to cesta do pekel.“

Konečný se podivil, ale respektoval to.

Tichý věděl, že se dá taková situace využít po policajtsku. „Ale jestli se mi chcete něčím odvděčit, bude mi stačit, když se občas uvidíme a vy mi třeba řeknete, co se děje ve vašem okolí. Nebo kdybych si s něčím nevěděl rady já, tak bych vás požádal o konzultaci. Co myslíte?“

Konečný neváhal. Občasné kafe se šikovným poldou nebyl problém.

„A jak jsme komunikovali v té mé záležitosti s tím vaším kolegou…“ Konečný si nemohl vzpomenout na jméno Rudy Javornického.

„Myslíte s Javorem?“

„Ano. Tak s ním by bylo možné se občas setkat?“ zeptal se Konečný.

Tichý vytušil, že si Konečný hledá zdroje informací. V prostředí zločinu. Nikdy nevíte, kdy ty gaunery budete potřebovat.

„Podívejte. Já mu to zakázat nemohu. Číslo na sebe máte. Takže když si brnknete a zajdete spolu na oběd, já proti tomu mít nic nebudu,“ odvětil Tichý.

Konečný se usmál. A poděkoval. Informace mají cenu zlata. A to i od drbanů, jak se zločincům občas říká. Jedna věta od drbana prostě může zachránit i život. I když jenom na chvíli…

9

Zanedlouho poté začal Ruda Javornický jezdit v novém mercedesu. Tedy, byl to trochu ojetý mercedes, ale pro Rudu Javornického to byl fungl nový meďák. Dostal ho od Jakuba Konečného. Jako dárek za záchranu života. A taky za všechny budoucí záchrany života. Kdyby náhodou.

Javornický byl nepřehlédnutelný. Na espézetce černého mercedesu měl číslo 3000. „Když mám třílitrovej motor, chci třílitrovou značku,“ řekl si Javornický.

Javor nebyl žádný myslitel. Nelámal si hlavu tím, že mu tohle lehce zapamatovatelné číslo může spíše uškodit. Protože náhoda je blbec.

Nedomýšlel, co by se mohlo stát, kdyby jel na důležitou schůzku a před restaurací náhodou uviděli tuhle SPZ poldové, kteří by šli náhodou okolo a úplně náhodou si řekli: „Třítisícovka? To je Javornický, ne? Tak se podíváme, s kým tu obědvá a co kuje za pikle.“

Nedej bože, kdyby takové auto s takovou espézetkou převáželo kradené obrazy, kilo heroinu, nebo dokonce mrtvolu. Taková espézetka je jako alarm. A pro lidi, kteří něco málo vědí, je to identifikační kód. Jako kdyby měl Javornický na autě napsáno: „Pozor, pozor, teď tudy jede pan Rudolf Javornický, muž pohybující se v prostředí zločinu a také policejní agent.“

Javornický měl ale jiné přednosti: dokázal otevřít dveře kamkoli a seznámit se s kýmkoli. A tuhle vlastnost si začal Konečný hýčkat.

Kdyby však tušil, před jakými pekelnými dveřmi kvůli Javorovi někdy stojí, asi by si lépe rozmyslel, jestli za tu kliku vzít a vejít dovnitř. Občas se totiž za takovými dveřmi skrývaly hodně nebezpečné známosti.

Když pak Javornický vzal za kliku dveří jedné pražské pizzerie a Konečný vešel do místnosti, kde seděl Vlastimil Spěvák, nebylo návratu. Byla to další osudová známost.

Jakmile si s dvoumetrovým mužem podal ruku, naskočila Konečnému husí kůže. Když se později Konečný svým blízkým svěřoval, co zažil, nedokázal ten zvláštní pocit přesně popsat. Byla to taková směsice úcty a strachu.

Jak by ne. Vlastimil Spěvák byl vládce podsvětí. Takový Luca Brasi z Kmotra.

Javor ještě stačil Konečnému syknout do ucha důležitou poučku. „Jakmile řekne větu, že je něco složitý, už se na to dál neptej. Znamená to, že o tom nechce mluvit. Když budeš tlačit na pilu, naštve se a vyrazí nás,“ pošeptal mu Javornický.

I on měl před Spěvákem respekt. Říkali mu Velkej. Trefná přezdívka. Velkej vypadal opravdu mohutně. Velkej šéfoval skupince lidí, kteří měli pestrou minulost. Buď strávili pár let ve vězení za vraždu, nebo za ublížení na zdraví. Nebo to byli vyznavači bojových sportů. Spěvák měl rád boxery. Obdivoval jejich sílu, odhodlanost a zabejčenost. I Velkej kdysi boxoval. A neměl přemožitele. Aspoň se to tak traduje.

10

Konečný si objednal kávu, citron, whisky a led. Spěvák si dolil oblíbenou plzeň.

„Ta je dobrá na trávení. I doktoři doporučují jednu plzničku po obědě,“ spustil Spěvák.

„Já jsem měl včera bujarou noc. A trochu mě bolí hlava. Takže dám přednost kávě s citronem,“ překvapil Konečný.

„Já myslel, že tím citronem zakápnete whisky s ledem. A vy ho rozmačkáte do kafe? To musí bejt hroznej blivajz,“ podivil se Spěvák.

„Není všechno, jak vypadá. Sice je to kafe pěkná srágora, ale fakt to pomůže,“ zasmál se Konečný.

„To bych nevypil ani za milion. Brr,“ ošil se Spěvák. Ale vzpomněl si, jak mu jednou doma manželka Julča radila, aby si zředěnou citronovou šťávou zastavil krvácení z nosu. „Na tom citronu něco bude. Jednou mi zastavil krvácení z nosu,“ dal k dobru svou babskou radu.

„No vidíte. A bolí vás někdy zub?“

„Jasně. A jak.“

„Tak vedle toho bolavého a nemocného zubu rozkousejte hřebíček. To je zaručená babská rada. Nebo zajděte k mému otci. On je vynikající stomatolog.“

Konečný uměl mluvit. Když potřeboval movité klienty, musel je umět ukecat. Teď se mu to hodilo. Potřeboval silného spojence z podsvětí. Aby se mu napříště nestalo to, co s těmi zatracenými Brňáky, kteří ho málem přibili někde na vrata.

„Slyšel jsem o vás úplné báje. O vašich aktivitách se toho hodně povídá. Zároveň se neví vůbec nic,“ otočil Konečný list.

Spěvák seděl před listopadem 1989 ve vězení. Skoro devatenáct let. Vlastně tam prožil celé své mládí. Pak se živil jako vyhazovač. A když si trochu polepšil, začal provozovat pár výherních automatů v barech a v nočních podnicích v centru Prahy.

„Říká se toho hodně. Ale polovina věcí je úplně vymyšlenejch. Víte, co se mi třeba jednou stalo?“ položil Spěvák otázku a pokračoval: „Jednal jsem s chlápkem, který mě neznal. Ocitl se na té schůzce pod podmínkou, že nebude vědět, s kým mluví. Byl na doporučení, tak jsem ho přijal. A tenhle chlápek po mně chtěl, abych mu vyřešil jeden problém. Tak se ho ptám, co to má být za problém? A on, že prej má problém s nějakým Spěvákem. Tak jsem se zasmál a zeptal se ho, co s tím Spěvákem jako přesně má? A on, že prej ho přijel vydírat. Chápete to?“

Spěvák se smál na celé kolo. Konečný začal vtipnou historku teprve chápat. A když mu došla pointa, smál se tak, že se málem zakuckal whisky, která se mu právě povalovala v ústech.

„Chápete to? Za tím chlápkem přijel nějakej drban a vydíral ho mým jménem. Sráč jeden.“

„A co jste mu řekl?“

Spěvák se pořád smál a nemohl se nadechnout k dalšímu vyprávění. Naštěstí se ke stolu vracel Javornický, který se dosud v pizzerii zdravil s personálem. Přinesl si pizzu quattro stagioni a historku rád dopověděl.

„Tak mu tady Vlasta říká, aby mu toho Spěváka popsal. Chlapík ho vzápětí barvitě vykreslil. Jako obtloustlý malý prase. A Vlasta se ptá: ‚Takže vy říkáte, že Spěvák je malý tlustý prase?‘ A to nic netušící hovado, to gadžo kývlo: Jasně. Tak mu Vlastík pošeptal do ucha: ‚Tak vám slibuju, že až toho Spěváka vypátrám, tak ho rozčtvrtím jak to prase.‘ Chlápek se spokojeně usmál, ale vtom mu Vlastík vpálil už trochu naštvaně: ‚A pak rozemelu na tatarák tebe.‘ Chlápek se málem připochcal, jak se lekl. Vlasta vstal a řekl mu: ‚Kamaráde, někdo s tebou pěkně vyjebává. Spěvák jsem já. A to si dobře zapamatuj, a jestli za tebou ještě jednou přijde ten dobytek, co bude říkat, že je Spěvák, tak mi hned zavolej. Podívám se mu do ksichtu a vysvětlím mu, kdo je tu Spěvák!‘“

Stůl, kde seděli, se prohýbal pod silou jejich úderů. Jak byli všichni z té historky odvaření, tak do stolu radostně bušili rukama a pořád se tomu smáli.

Trvalo pět minut, než se uklidnili. Jakub Konečný si svlékl sako a odložil své strojené a uhlazené vystupování. Už se mezi nimi necítil jako mezi cizími. Jakmile Spěvák popadl dech, začal mluvit o něco vážněji: „Víte, a z toho vznikají ty fámy. Půlka těch bajek jsou jen pohádky. Ale je fakt, že umím řešit delikátní problémy, usmiřuju znepřátelené skupiny a umím i domluvit neposlušným grázlům. Prostě pomáhám lidem z problémů. To jo.“

Se Spěvákem nebylo radno si zahrávat. Traduje se, že usmiřoval tak, že od rozhádaného stolu odcházel ten zpupnější po jedné noze nebo se zlomenými prsty. Také se vypráví, že se někdy mohlo stát, že neodešel vůbec, protože chodit už nemohl. Anebo se vypařil.

Po roce 1989 měl Spěvák jen jednou namále. Ale to ho obžalovali jen z kuplířství, protože u něj v nočním baru na Uhelném trhu pracovaly jako prostitutky nezletilé Bulharky. I tehdy to ale Spěvák ustál. Podařilo se mu přesvědčit soud, že s prostitucí nemá nic společného, protože v podniku provozuje jenom automaty.

Konečnému se Spěvák líbil. Tak mu nabídl byznys. „Čekají mě teď nějaké obchody. Docela zajímavý byznys a určitě by to chtělo, abychom našli společnou řeč. Můžeme se domluvit i na paušálu, abyste měl jistotu, že to myslím vážně.“

„O jaké služby byste měl zájem?“ zeptal se Spěvák.

„O všechny, které máte v nabídce,“ neváhal Konečný.

„Všechno je jen o ceně,“ řekl Spěvák a ztišil hlas.

Stejně tiše promluvil i Konečný: „V tom nevidím problém.“

Spěváka tahle odpověď uspokojila. A podali si ruce.

„Slyšel jsem, že teď nedávno někdo od vás dokázal jednoho člověka…“ Konečný větu nedořekl.

Ale Javornický byl ve střehu a ještě tišeji to dořekl: „Myslíš, nakrmit olovem?“

Jenže Spěvák tuhle debatu hned uťal. „To je složitý,“ řekl.

(Vlastimil Spěvák popírá, že by se podílel na nezákonnostech. „S Konečným jsem se znal stejně jako s mnoha dalšími lidmi. Vše ostatní jsou pohádky,“ řekl. Ale potvrdil, že historka o tom, že se za něj někdo vydával, aby vydíral podnikatele, je pravdivá. „O mně se vše jen traduje. Nejsem žádné vraždící monstrum,“ řekl.)

11

Jakub Konečný se dostal k docela slušnému byznysu. Od roku 1997 začal dělat do odpadů. Skupoval akcie Středočeských sběrných surovin. A stal se partnerem v dalších podobných firmách na severní Moravě, na Brněnsku nebo na severu Čech.

Byznys se sběrnými surovinami může vyvolávat lehký úsměv na tváři. Ale ve skutečnosti to je výnosný obchod. Odpad, ať už to jsou papíry, plast, železo, nebo drahé kovy, bude společnost vždycky produkovat. Ať se děje co se děje.

Z každé lidské aktivity a průmyslové činnosti vznikne něco, co se musí vyhodit. Za komunismu fungoval v republice národní podnik Sběrné suroviny. Ten měl v každém kraji areál, kam se železný šrot nebo papír svážely a likvidovaly. V roce 1994 prošel tento podnik stejně jako řada dalších státních molochů privatizací. Jednotlivé krajské areály Sběrných surovin tak od té doby začali řídit podnikatelé a soukromé firmy.

Ve Středočeských sběrných surovinách se angažoval podnikatel Jiří Brůža, který měl zajímavý projekt na ekologickou likvidaci odpadů. Ale vydržel u toho jen krátce. Při hledání strategického investora pak narazil na Jakuba Konečného.

Středočeské sběrné suroviny měly základní jmění 75 milionů korun. Ale skutečná hodnota firmy byla daleko vyšší. Kromě know-how na likvidaci odpadů a specializovaných strojů bylo hlavní devízou bývalého státního podniku to, že vlastnil budovy a pozemky v zajímavých lokalitách větších měst. Středočeské sběrné suroviny vlastnily pozemky a budovy v Mladé Boleslavi a v Kralupech nad Vltavou, u Neratovic, Slaného, na Kladensku, Mělnicku, u Českého Brodu, ale také u pražské Davle, Hnidous, Chodova či Líbeznic.

Pro představu. Jen areál v Kralupech nad Vltavou měl rozsáhlé pozemky, sklady, třídírny barevného kovu, administrativní budovu kovošrotů, haly, kde byly strojní nůžky a lis na železo, pak několik skladů, autodopravu či železniční vlečku. Tohle všechno včetně pozemků mělo hodnotu kolem 100 milionů korun. Roční tržby celé firmy se pohybovaly kolem 260 milionů korun. A pracovalo tam sto lidí.

Na ovládnutí Středočeských sběrných surovin ale Konečný potřeboval spoluinvestora. A tak přišla další osudová známost. A opět náhoda z „křižovatky vztahů“ u právníka Honzíka. S jeho advokátní kanceláří spolupracoval jako externista také jakýsi Petr Nábělek. Tento muž s neuchopitelným jménem byl velmi krátce ve vedení firmy Secar Bohemia, kde se seznámil s Jakubem Konečným. Občas spolu ti dva prohodili pár vět, zašli na kafe a vyměnili si jako obchodní partneři zkušenosti a kontakty.

Když se tedy Konečný svěřil Nábělkovi, že shání spoluinvestora do zajímavého podniku, řekl Nábělek další trochu špatně vyslovitelné jméno: Roman Pjajka. Nábělek a Pjajka se znali od mládí. Byli to kamarádi.

Jediné, co se Konečný o Pjajkovi tehdy dozvěděl, bylo, že je to bohatý muž se zajímavými kontakty z minulosti.

12

Roman Pjajka byl velmi chytrý a podnikavý chlap. Vypadal sice jako boxer, protože rád sportoval, ale nebyla to žádná polykací mašina na anabolika a chlap bez mozku. Naopak. Velmi brzy po listopadu 1989 pochopil, jak se dají vydělat velké peníze.

Měl k tomu potřebné dispozice. Koncem osmdesátých let se jako mladíček zapojil do obchodu s veksláky. Nechodil před Tuzexy a nekšeftoval s valutami, ale prodával „nedostatkové zboží“. Videa, přehrávače, televize, kvalitní západní potraviny nebo šperky, hodinky a oblečení. Tohle všechno mladý Pjajka odebíral od sítě hlavních bossů vekslácké éry Miroslava Provoda a Zdeňka Voňavky, kteří západní zboží pašovali z ciziny.

Provoda zatkla policie v roce 1986 při akci Skupina a Voňavku později v roce 1988 při zátahu nazvaném Pavučina. Roman Pjajka byl sice jen drobný dealer zboží, ale i tak mohl skončit ve vězení.

Neskončil. Jeho otec Bedřich Pjajka byl vysoce postavený policista. Major SNB ve funkci náčelníka hospodářské kriminálky v Hradci Králové.

Pjajka si tak za socialismu žil pravý vekslácký život. Ve dne obcházel klienty se zbožím, večer vymetal nejslavnější diskotéky v Praze, v hotelu Ambassador a v Alfě na Václavském náměstí.

Pjajka se později dobře „oženil“. Otec jeho první přítelkyně, s níž žil, vydělal ve své době obrovský majetek při pašování drog a diamantů. Už nežije. V devadesátých letech ho někdo popravil. Ale Pjajka měl pak díky „rodině“ slušný kapitál na rozjezd v dobách privatizace.

Peníze investoval hlavně do nemovitostí. Kdo měl začátkem devadesátých let nějaké větší peníze a neuměl je zhodnotit v nemovitostech, byl břídil. Ta doba byla hlavně o pozemcích a vilách.

Nejdříve se dalo vydělat na vhodných tipech v dražbách státního majetku. Když se prodávala v dražbě nějaká provozovna státního podniku Potraviny, Mototechny či Ovoce-zeleniny, šli ti chytřejší vždycky najisto. Pokud tahle provozovna sídlila na atraktivním místě a pokud se v dražbě prodávala i nemovitost, kde prodejna sídlila, stálo za to vydražit ji i za dvojnásobek ceny. Ti chytřejší věděli, že za pár let bude mít taková nemovitost až pětinásobnou cenu.

Pjajka tedy v Praze skupoval budovu po budově a pak je se ziskem prodával.

Naprostý boom pak nastal, když v restitucích začali dostávat majetek zpět původní majitelé. Někteří z nich chtěli rychlé peníze, a tak činžovní vilu, nebo dokonce administrativní objekt, který jim spadl po revoluci do klína, ihned prodali.

Takhle Pjajka přišel k činžovnímu domu na pražském Rašínově nábřeží, jen pár desítek metrů od domu, kde bydlel prezident Václav Havel. Nebo koupil historický dům u hotelu Four Seasons u Vltavy. U slavného Tančícího domu pak koupil další činžovní dům, v němž žil kdysi spisovatel Alois Jirásek. Tuhle nemovitost si jako jednu z mála později nechal.

Ostatní bral jako byznys. Pjajka si prostě pár let počkal a stejné budovy, které získal, prodal s velkým ziskem zahraničním klientům. Nejpevnější pouto měl Pjajka s italskými investory. Těm prodal třeba pozemky u Podvinného mlýna v Praze mezi Libní a Vysočany. Italští investoři tu pak nechali postavit jeden z prvních developerských projektů s desítkami bytů.

Pjajka na tom vydělal desítky milionů korun.

Do první ligy však Pjajku vystřelil jiný obchod. Byznys s pozemky v Benicích a v Kolovratech u Prahy. Začátkem devadesátých let tu koupil pozemky od restituentů, pak si na úřadech „vyběhal“ změnu územního plánu a z bezcenných luk a polí se záhy staly atraktivní lokality pro výstavbu vil a bytových domů.

Takto připravené stavební pozemky později prodal kontroverznímu podnikateli Alexandru Komanickému. Co na tom, že fotbalový mecenáš Komanický dlužil bankám a státu téměř tři miliardy korun a že na nesplacené úvěry od Komanického dojela Česká banka, která pak zkrachovala. Pro Pjajku byl Komanický dobrá kafka. Pjajkův zisk na celém obchodu dosáhl 100 milionů korun.

Z Pjajky se stal multimilionář.

13

Konečný Pjajku nakonec přesvědčil, že projekt se Středočeskými sběrnými surovinami je bezpečnou investicí. Tak do toho Pjajka šel. Ve firmě pak patřilo Jakubovi Konečnému 49,9 procenta akcií. Roman Pjajka držel 17,4 procenta akcií firmy prostřednictvím firmy KOSA.

Jenže i ta část, kterou si Konečný držel na své jméno, byla vlastně z větší části Pjajky. Ten Konečnému desítky milionů půjčil. Na dobré slovo. Pjajka byl stará škola odchovaná veksláky. Pro ně neexistovalo, že by si šli sepsat smlouvu k právníkovi, pak zajít k notáři na ověření podpisů a nakonec do banky převést peníze z účtu na účet. Za socialismu bylo jakékoli podnikání nelegální, takže obchody ani nešly standardně uzavírat. Když si veksláci podali ruku a podívali se přitom vzájemně do očí, bylo to jako slovo boží. Jako by spolu smlouvu podepsali a stvrdili ji svou krví.

Pjajka měl silný stisk a díval se do tváře. Konečný měl mokrou ruku a uhýbal pohledem. Konečný si chtěl žít na vysoké noze. Za každou cenu. A tomu podřizoval vše. Chtěl přeřadit do vyšších obrátek životního stylu a jezdit v ještě luxusnějších autech než dosud. A k tomu všemu byl Pjajka skvělá příležitost. Takové zlaté vejce Jakuba Konečného.

14

Po nějakém čase, kdy už spolu podnikali, si dali Pjajka a Konečný schůzku v Potrefené huse na Rašínově nábřeží. V domě, který patřil Pjajkovi a v němž měl také svou kancelář. Konečný zaparkoval své Porsche Cayenne na parkovišti, ale Pjajka na něj zavolal ze svého luxusního Audi A8, aby nasedl k němu.

„Pojedeme na výlet. Chtěl jsem ti něco ukázat,“ řekl Pjajka.

Konečný se podivil. Ale Pjajka ho uklidnil: „Neboj. Za dvě hodiny jsme zpátky, sedej.“

Každý byl jiný. Jediné, co je spojovalo, byl workoholismus a láska k autům.

„Znáš Zdeňka Voňavku?“ zeptal se už v autě Pjajka.

„Něco mi to říká… Drogy?“ zeptal se Konečný.

„Hodně,“ zasmál se Konečný.

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24