Jaroslav Kmenta

Babišovo Palermo I

Nymburk 2021

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoli elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Jaroslav Kmenta, 2021

Fotodokumentace Jaroslav Kmenta, 2021

ISBN 978-80-87569-43-6

ISBN 978-80-87569-45-0 (EPUB)

ISBN 978-80-87569-46-7 (MOBI)

Obsah

1. Poděkování

2. Prolog

3. Část první / Don Vito Babiš

4. Část druhá / Mocenská hra

5. Část třetí / Svědkové Babišovi

6. Část čtvrtá / Agrodivize

7. Část pátá / Pokřivený svět AB

8. Část šestá / Sluhové

9. Část sedmá / Regionální kmotříci

10. Část osmá / Psychiatr a „vyžranej Kmenta“

11. Část devátá / Machiavelli

12. Část desátá / Andrej Tricatel

13. Část jedenáctá / Horké kaštany

14. Část dvanáctá / Metoda: ojebat stát

15. Část třináctá / Zavirovaný premiér

16. Epilog

Poděkování

Tato kniha vznikla ve spolupráci s časopisem Reportér magazín, který jako vzdor ovládnutí velkých médií oligarchou Andrejem Babišem začal vycházet v září 2014. Je to svobodný a nezávislý měsíčník, jehož vlastníkem a šéfredaktorem je bývalý šéfredaktor deníku MF DNES Robert Čásenský.

I on, stejně jako já a řada dalších kolegů novinářů, se odmítl podílet na vylepšování obrazu Andreje Babiše na veřejnosti a v momentě, kdy Babiš v roce 2013 oznámil, že kupuje mediální dům MAFRA, pod nějž spadal i do té doby nejvlivnější a nejčtenější seriózní deník v zemi MF DNES, jsme tento list opustili. To vše, abychom mohli dělat svou práci i nadále svobodně a nezávisle na politicky angažovaném majiteli.

Děkuji za spolupráci reportérům z Reportéra Robertu Čásenskému, Michalu Musilovi a Jiřímu Štickému.

————

Rád bych vám předložit fakta a analýzu toho, k čemu jsem dospěl po několikaletém pátrání a sledování Babišovy strany. Shromáždil jsem stovky dokumentů, mluvil s desítkami lidí, nahrál na diktafon klíčová svědectví. Vytvořil jsem si k tomu stovky rešerší z textů, které se o Babišovi a jeho firmách a straně v posledních deseti letech napsaly. Výsledek jsem sepsal a fakta propojil s mými závěry či mou interpretací získaných informací.

Prolog

Stalo se to na benzince na pražském Smíchově někdy v roce 2020. Jel jsem na schůzku, ale měl jsem ještě půl hodiny čas, tak jsem zastavil na čerpací stanici Mol nedaleko smíchovského nádraží.

Načerpal jsem naftu a šel si dát kafe. S kelímkem v ruce jsem se postavil k pultíku a koukal přes prosklenou stěnu na provoz. Jen tak. Chtěl jsem si před náročnou schůzkou pročistit hlavu.

Vůbec jsem si nevšiml, že v rohu místnosti, kousek ode mne postával další člověk. Sice neměl před sebou kafe, ale ruku držel nad igelitovou taškou, která byla něčím napěchovaná. Dvakrát se na mě otočil a chtěl navázat oční kontakt. Já jsem dělal, že ho nevidím. Jen jsem ho zahlédl periferně. Ale on najednou ze sebe vypálil: „Dobrej den, pane. Čekáte, jo?“

„Jo, čekám,“ reagoval jsem podrážděně. On se ale nenechal odbýt a řekl: „Nechcete pro manželku parfém? Mám tady nějaký na prodej.“ Pak zašustil igelitkou a vyndal na pult dva tři flakonky toaletní vody pro dámy.

Podíval jsem se na něj a řekl jsem: „Hele, fakt ne. Nemám zájem, díky.“

Jenže on byl vážně neústupný. „Pané, 200 korun jednotná cena, ať si vyberete, co chcete. Podívejte se na to. Manželka bude mít určitě radost,“ říkal.

V tu chvíli mi hlavou probleskl nápad.

„Hele, to je nějakej podvod, ne? Ještě mě při tom natočíte na kameru a pak mě odvedete do basy,“ řekl jsem mu. Myslel jsem, že se zasměje, ale on ne. Pořád bral svůj byznys vážně. „Tady je Armáni, čuchněte, moc dobře voní,“ pokračoval ve své hře na kšeft.

„Hele, ale popravdě: to je nějaká čórka, že jo?“ řekl jsem mu na rovinu. To byl můj plán. Myslel jsem, že mu tím dám jasně najevo, co si o tom všem myslím, a že mi dá už pokoj.

Jenže omyl.

On stále pokračoval.

„Tady je Boss – to by mohlo bejt zase pro vás,“ řekl a vytáhl z tašky další voňavku.

Chvíli jsem mlčel. Pak jsem se k němu naklonil a řekl mu vážným hlasem: „Kámo, podívej, já mám rád upřímnost. Řekni mi, co děláš, kdes to vzal a proč to nabízíš za ty peníze? Když budeš mluvit pravdu, tak si od tebe možná jednu lahvičku koupím.“

On chvíli váhal, ale pak do mě zapíchl své černé oči a řekl: „Hele, naše rodina, my máme jednu vlastnost: nelžeme. Fakt ne. Tak já se ti přiznám, je to čórka.“

V té chvíli to pro mě začalo být zajímavé. Nečekal jsem, že to řekne. Předpokládal jsem, že se sbalí a odejde.

„Fakt čórka? A odkud to je? To jste někoho přepadli? Vykradli parfumérku?“ zeptal jsem se ho.

„Neee. Vůbec ne. Kámoš, co vozí tohle zboží, tak měl malou nehodu, a tak mohl odepsat pár krabic těch voňavek. Tak jsem to od něj vzal, že to někde prodám. Takhle to je. Fakt nekecám,“ říkal mi.

„Fakt nekecáte? Víte, jak je to teď ve společnosti. Všichni lžou a nikdo pak neví, co je pravda,“ řekl jsem.

„No, to máte pravdu. Ale já vám fakt nelžu. Nejsem jako Zeman nebo ten Babiš. Ten jen mele a lže. Ale já vám říkám, že já nelžu. To bych si nedovolil. Nechci bejt jako oni,“ říkal mi muž, jemuž stál před benzinkou černý bavorák s ostravskou poznávací značkou.

„Nechcete bejt jako oni, ale děláte podvod – stejně jako oni,“ řekl jsem mu.

On se v tu chvíli narovnal a jako by prohlašoval na svou čest nebo přísahal na Bibli a řekl: „Tak to teda ne. Já nejsem jako Babiš. Babiš lže a krade. Já jenom kradu, ale nelžu. To je velkej rozdíl. To bych si nedovolil. Ale když kradou oni, tak proč bych nemohl i já, že jo?“

Tahle věta mě dostala. Ten chlap na benzince mě úplně odrovnal. Byla to definice toho, jak vnímají někteří lidé politiky na čele s trestně stíhaným premiérem Babišem.

————

Začal jsem se smát.

„Takže vy říkáte, že krádež je teď s ohledem na to, kdo je premiérem, normální běžná věc? Tvrdíte, že podvod není trestný čin, protože podezřelí a obvinění z podvodu si užívají svobody. Hm, to je zajímavá úvaha,“ řekl jsem a dodal: „Ale na druhou stranu uznáváte, že lhát je zločin. Tak já nevím, co se to tady v té zemi s tou morálkou stalo.“

Muž se usmál a řekl: „Tak co? Koupíte? Že jste sympaťák, tak vám dám slevu. Dejte mi litr a ta taška se všema voňavkama je vaše.“

„A fakt nelžete?“ zeptal jsem se ho.

„Ne. Fakt ne. Přísahám na všechno, co je mi svaté,“ řekl.

„Počkejte, Babiš taky přísahal na své děti, že nebude zasahovat do médií, které vlastnil, a pak se ukázalo, že jo, že je používal pro politický boj,“ namítl jsem v tu chvíli.

Jenže náhodný obchodník na benzince, všemi mastmi mazaný, mi sdělil: „Takový já nejsem a nebudu. Babiš je zlej podrazák, který se prolhal do politiky. Moje rodina taková není, my nelžeme. Občas něco někde vykroutíme, ale fakt nelžeme.“ A při slově „vykroutíme“ dělal takový ten známý obrat rukou, jako když naznačujete, že kradete.

————

Řekl jsem mu tedy, že souhlasím, neboť dohoda byla dohoda. „Přece nebudu lhát a podvádět. Vy jste mi řekl pravdu, přiznal jste se k čórce, tak já dodržím slib a tady máte tisícovku,“ řekl jsem mu.

Chlap se zaradoval a řekl: „Přesně. Přece nebudeme jako ten Babiš. Domluveno, platí to.“

Nechal na poličce vedle mé kávy igelitku, vzal si tisícovku a odešel. Venku sedl do limuzíny a odfrčel na další štaci.

Bral jsem to tak, že jsem investoval tisíc korun jakoby do spotřebitelského testu. Něco mi říkalo, že to nebude jen tak. A taky nebylo. Parfémy nestály za nic. Doma jsem je rozložil na stole, přivolal celou rodinu a začali jsme se s nimi stříkat. Vůně to byla dobrá, ale dlouho nevydržela. Vyhodnotili jsme to jako fakeový zboží. Buď z nějaké domácí dílny, nebo z nějakého centrálního překladiště náhražek skutečných Bossů a Dieselů.

————

Tak takhle nějak vnímala řada lidí dobu, kdy tu vládl Andrej Babiš a Miloš Zeman, kteří nebrali morálku jako hodnotu. Jako by dávali lidem příklad, jak se chovat, nebo přesněji řečeno, jak se umět vylhat z každého prohřešku.

Podvody a krádeže? Pché, to přece není zločin, kvůli kterému by se mělo odstupovat.

Lži a nadávky? Pché. To přece není nic zavrženíhodného.

Část první /

Don Vito Babiš

„Vždy jsem se uměl postarat o rodinu, o přátele, o zaměstnance a taky o sebe. A myslím, že bych se o naši rodinnou firmu, Českou republiku s deseti miliony členů, taky byl schopen postarat.“

To není citát Michaela Corleona z legendárního románu Maria Puza Kmotr. Jsou to slova Andreje Babiše, která pronesl v prosinci 2016 v Deníku.

Babiš měl svým chováním i svými mimikry opravdu velice blízko k filmovým kmotrům. Někteří lidé, kteří se s ním setkali, takový pocit měli dost intenzivní.

Jako třeba Jan Hnízdil, známý lékař, jeden z průkopníků české komplexní a psychosomatické medicíny a také autor a spoluautor odborných a popularizačních knih.

Jan Hnízdil popsal své dojmy ze setkání s Babišem už v listopadu 2011 na svém blogu na serveru Aktuálně.cz.

„O Andreji Babišovi jsem toho donedávna moc nevěděl. Podle novinových zpráv a žebříčku nejbohatších Čechů jsem ho řadil mezi neblahý výkvět kuponové privatizace: Krejčíř, Kožený, Pitr, Kellner, Bakala… O tom, jak přišel k astronomickému majetku, jsem si nedělal žádné iluze,“ začal vyprávět Jan Hnízdil.

„Když mi před měsícem zavolal a požádal o schůzku, chvíli jsem nebyl schopen slova. Ale zvítězila zvědavost. Ještě než jsem se vydal do jeho průhonické Sokolovny, raději jsem znovu prolistoval oblíbeného Kmotra od Maria Puza. Cestou se mi v hlavě honilo Balzakovo motto románu: ‚V pozadí každého velkého majetku je zločin,‘“ popsal Hnízdil svou přípravu.

Přivítání bylo podle něj z Kmotra jako vystřižené. Vstříc mu vyšel exgenerál, bývalý ředitel rozvědky „Karel 007 Randák“. Miliardář Babiš prý čekal pohodlně rozvalený v křesle. Pevně stiskl Hnízdilovi ruku a podíval se mu přímo do očí.

„Z ordinace mám vycvičenou intuici, všímám si řeči těla, neverbální komunikace. Hodně dám na první dojem. A ten byl silný. Andrej Babiš mluví jako gangster, chová se jako gangster, miluje luxusní obleky jako gangster. Je to gangster. Na rozdíl od těch, kteří nám vládnou, je to ale gangster, který ctí zásady a soudržnost rodiny. Jako zkušený zemědělec ví, že krávu, která ho živí, nemůže vydojit k smrti. Dlouze hovořil o svých podnikatelských začátcích. Netajil se, že zbohatl díky divoké privatizaci a kontaktům v nejvyšší politice. Oproti ostatním oligarchům ale odvádí daně doma. Žádné Seychely, žádné Kajmany,“ vzpomínal doktor Hnízdil.

————

Pak podle něj Babiš přešel k tématu korupce. Prý přesáhla v této zemi meze, které byl Babiš ochoten tolerovat. Poslední kapkou byla „neviditelná ruka trhu natažená přímo z Hradu“. Hnízdil tím připomněl aféru, během níž podnikatel Babiš obvinil jednoho ze spolupracovníků tehdejšího prezidenta Václava Klause, podnikatele Václava Petra, že po něm chtěl úplatek. Podle Babiše, který to řekl 13. listopadu 2011 v diskusním pořadu České televize Otázky Václava Moravce, se nabídka týkala novely zákona o ochraně ovzduší, v němž šlo o přimíchávání biopaliv do nafty. Za peníze by – jak Babiš popsal svou schůzku z roku 2010 s Václavem Petrem – prezident Klaus příslušný zákon nevetoval. Tím by zrychlil legislativní proces v byznysu, o který Babišovi šlo v té době zejména. Babiš na to podle svých slov nepřistoupil. Klaus skutečně zákon v květnu 2010 vetoval. Ale Babiš si zajistil podporu u poslanců a po úspěšném lobbingu ve Sněmovně bylo veto prezidenta přehlasováno a zákon byl nakonec přijat.

Klausův přítel Václav Petr, majitel pražského sportovního klubu Erpet, to v roce 2011 popřel. Případ vyšetřovala policie, ale dospěla k závěru, že to bylo jen tvrzení proti tvrzení. Důkaz scházel.

„Prý s nimi vyrazil dveře. Pak rozpoutal mediální válku. Proti všem. V mafiánském prostředí se Babiš dokonale orientuje. Nebere si servítky. Než někoho mediálně odstřelí, jako by zazněla jedna z klíčových vět Puzova románu: ‚Osobně proti tobě nic nemám, je to čistě obchodní záležitost!‘“ popsal dojmy ze schůzky s Babišem lékař Jan Hnízdil.

————

Následně se Andrej Babiš začal zajímat o Hnízdilovu práci. Viděl některá vystoupení v televizi, četl pár jeho článků. Vyptával se na zdravotnictví a medicínu, na občanskou iniciativu NEO 2011, kterou s Hnízdilem založil politolog Petr Havlík.

„Neustále si mne přitom zkoumavě prohlížel. Připadal jsem si jako na aukci koní. Jako by vybíral hřebce do svojí nové stáje. Hodnotil, jak reaguji na pobídky, čistotu chodu, nesení hlavy a krku, odhadoval výkon pod sedlem a v zápřeži. Když se mu nějaká klisna nebo hřebec líbí, bez přemýšlení, s naprostou samozřejmostí a někdy i bez dovolení je připíše do svého seznamu. Asi po dvou hodinách jsme se rozloučili,“ popsal Jan Hnízdil.

Přímostí, otevřeností a tvrdostí si získal jeho respekt. Jan Hnízdil k tomu uvedl: „Proti bezcharakterním a bezzásadovým kmotrům v naší politice a byznysu se rozjel jako buldozer. Má na to, aby vyčistil prostor od největšího mravního bahna. Na hrubý pytel hrubá záplata, řekla by moje babička. To ale samo o sobě nestačí. Nestačí ani předsunuté mediálně známé tváře. Bezprostředně za buldozerem musí následovat projekt postavený na občanských iniciativách, na osobnostech, které jsou veřejnosti známé svým charakterem, odborností a občanskými postoji. Don Vito Babiš jim může prorazit cestu. Pokud dokáže potlačit osobní ambice a přistoupí na rovnocenné partnerství občanských iniciativ, získá širokou podporu veřejnosti, může se stát ctihodnou ústřední postavou mafiánského románu ČEZké republiky. To, v jaké zemi budeme žít, je především ‚cosa nostra‘.“

Cosa nostra znamená v překladu z italštiny „naše věc“. Hnízdil použil výraz ČEZké republiky schválně. Bylo to v té době často používané označení fenoménu doby, neboť se hojně debatovalo o velkém vlivu někdejšího generálního ředitele ČEZ Martina Romana na politiku. Ten byl skutečně silným hráčem na trhu, což se Babišovi nelíbilo, neboť s ním neměl dohody ani přátelství.

Tolik tedy lékař Jan Hnízdil, který nakonec na Babišovu nabídku řekl NE. Řada ostatních ale řekla ANO. A mnozí další neřekli NE ani po čtyřech letech a ani po osmi letech vládnutí Andreje Babiše, kdy už bylo jasné, o co mu v politice jde a jaký systém v zemi vlastně vybudoval – ne nepodobný Palermu s bujným klientelismem a podvody.

————

V začátcích své politické kariéry se Andrej Babiš ještě dost výrazně podobal byznysmenu s velkým strachem. Často připomínal tím, jak přemýšlel a jak se choval, svého někdejšího soka v byznysu – kmotra českého podsvětí Františka Mrázka, jehož 25. ledna 2006 před jeho firmou v Praze na Lhotce zabil nájemný vrah.

Mrázka nezachránilo ani opancéřované auto. Vrah ho jednou ranou zasáhl z odstřelovací pušky krátce předtím, než nasedl do přistaveného vozu na parkovišti.

Andrej Babiš nedlouho poté začal používat kvůli většímu bezpečí také opancéřovaný vůz. Babiš měl Audi, Mrázek jezdil v Toyotě Land Cruiser. Babiš pak zesílil i svou ochranu.

Babiš si s sebou na ministerstvo financí přivedl v roce 2014 dva bodyguardy, kteří mu sloužili už v Agrofertu. V Babišově ochrance pracoval i Milan Helík, bývalý příslušník policejní zásahové jednotky URNA. Pak ho zaměstnal Babiš v bezpečnostní divizi Agrofertu.

I Mrázek spoléhal na výkonné specialisty, kteří byli vycvičeni státem. Dlouhá léta se v jeho blízkosti pohyboval zejména Pavel Šrytr, který začínal také u policie jako příslušník URNA.

————

Tak už to prostě bývá. Lidé, kteří mají peníze a moc, mají také strach. I to byl jeden z hnacích motorů Andreje Babiše, proč si založil stranu ANO a proč usiloval o vstup do politiky. Kromě byznysu mu šlo o bezpečnost. Chtěl se nejspíš zajistit, aby třeba nedopadl jako Mrázek nebo Krejčíř.

————

Svou minulou knihu o Babišovi z roku 2017 jsem nazval Boss Babiš. Název to nebyl samoúčelný.

Boss je skutečně šéf a Babiš ze sebe kontroverzního bosse udělal, když se stal předsedou strany ANO a později i premiérem.

Oligarcha Babiš, který vstoupil v roce 2013 do české politiky jako raketa, pak stvořil nový systém přerozdělování moci ve státě. Stvořil si své vlastní Palermo, o kterém tak často a rád mluvil, když kritizoval předešlé vlády.

Byť používám mafiánské výrazy – ostatně i politici je leckdy používají ve svých projevech – musím říct, že Babiš není klasický gangster. A nemá ani základní atributy zločince, který by byl usvědčen z těch nejhorších skutků. Babiš se neobklopuje kriminálníky a ještě donedávna platilo, že mu nebyli v patách ani policisté a tajné služby. Není známo, že by Babiš dělal do drog, zbraní a zřejmě nepere ani špinavé peníze.

Babiš je každopádně nová vývojová fáze jakéhosi nonšalantního zločinu, který nemá oporu v trestním zákoně, neboť vše, co dělá, je v souladu se zákony, na jejichž konceptu se podílí.

Babiš je „bílý límeček“ 21. století. Je to boss, který používá hlavu, moc a peníze, aby dosáhl všeho, co chce a co potřebuje.

Zatímco klasičtí kmotři podsvětí se dostanou k majetku tak, že ho jednoduše někomu ukradnou nebo neodvedou státu daně, on majetek výhodně koupí a stát „legálně zkásne“. Nebo získá dotace, které v součtu převyšují odvedené daně. Nebo si pořídí dluhopisy, jimiž přemění na svém účtu minus na plus miliardu.

Zatímco gangsteři umlčí nepřátele kulkou do týla, Babišovi konkurenti mají problémy s policií či s různými kontrolami, nebo jim aspoň zkomplikuje život.

Zatímco lidé z polosvěta si kupují jednotlivé policajty, Babiš se stýká s ministry vnitra a chodí jim na svatby jako kamarád.

Zatímco opravdový zločinec chodí do Strakovy akademie na Úřad vlády zadním vchodem, jako to dělával ve své době kmotr podsvětí František Mrázek, Andrej Babiš tam od roku 2014 vstupoval předními dveřmi jako řádně zvolený politik a od roku 2017 i jako premiér.

Vše, co činí, dělá chytře a s armádou právníků v zádech. Je téměř nepostižitelný, protože je Boss.

————

A teď trochu obecně. Současný organizovaný zločin už dávno opustil rovinu klasického trestního práva a už dávno ho nereprezentují jen týpci jako Al Capone, Lucky Luciano nebo u nás František Mrázek či Radovan Krejčíř. Organizovaný zločin od té doby povýšil. Mnohdy je to vlastně druh politiky.

V dnešní moderní době dělají takoví lidé zločin promyšleně a sofistikovaně. Nepřepadávají banky a nestřílejí přitom nevinné lidi na ulici. Nová generace organizovaného zločinu si vypěstuje své politiky a své úředníky a dosadí je do funkcí. Jejich prostřednictvím pak mění zákony, aby vyhovovaly podnikatelským záměrům svých bossů. Ve výjimečných případech se pak stane, že takový boss nakonec vystoupí ze svého stínu a stane se třeba sám politikem či členem vlády. To je vlastně nejvyšší stadium prorůstání organizovaného zločinu do státní správy. Stát a zločin jsou pak jedno. Mizí hranice mezi oběma světy.

Klasický organizovaný zločin se zrodil z obyčejné kriminality, na kterou se nabalilo úsilí ochránit svůj nelegálně získaný majetek a také snaha vyhnout se případnému trestu. Jinými slovy: zločinci nejdříve kradli a vraždili samostatně a odděleně, ale pak si uvědomili, že takhle dlouho nepřežijí. Proto mezi sebou uzavírali různé dohody a syndikáty. Takže se začali organizovat a navzájem si pomáhat. Aby byli silnější než stát a jeho represivní složky.

Dnes je to trochu jiné.

————

Celá řada odborných prací na téma organizovaného zločinu se přiklání k závěru, že současným formám organizovaného zločinu se často věnují lidé, kteří už nepocházejí z ulice či z veksláckých kruhů z přelomu osmdesátých a devadesátých let. Noví bossové pocházejí z prostředí politiky, z obchodu nebo z bezpečnostních složek státu. V řadě případů nemají takoví lidé žádné zkušenosti s klasickou kriminalitou.

Organizovaný zločin má v jejich podání jiné podoby. Je často skrytější a využívá jiných metod. Má blíže právě k politice či k obchodu. Nejvyšší formou moderního gangsterismu je oligarchie.

Oligarcha je v moderním pojetí průmyslový či obchodní magnát, který náhle zbohatl, vstoupil do politiky a ovládl i média.

Již v první polovině 20. století zformuloval německý sociolog Robert Michels „Železný zákon oligarchických tendencí“. Podle něho se každá stranická demokracie postupně změní ve stranickou oligarchii a demokraté se stávají oligarchy. Samy původně demokratické politické strany se tak stávají zdrojem kriminálního jednání.

Pravděpodobnost, že k tomuto vývoji dojde, se podle Michelse zvyšuje v zemích, kde je narušen princip rozdělení moci. V takových systémech se politická moc stává instrumentem pro dosažení zisku. Politika tak přestává být soubojem idejí, ale stává se jen jistým druhem byznysu. Prvenství politiky je nahrazováno prvenstvím ekonomiky. Každé správní i politické rozhodnutí má totiž svou cenu.

Tolik teze politologa Michelse. Pro pořádek je však třeba doplnit, že Robert Michels nakonec v politice podlehl „kouzlu“ Benita Mussoliniho a stal se přívržencem italského fašismu.

Koncem 20. století a začátkem 21. století však dochází v řadě zemí – například v Itálii či v Česku – k tomu, že zprofanované a korupcí prolezlé strany nahrazují na politických scénách nově vzniklé subjekty, které jsou projektem samotných oligarchů. Těm se totiž zdeformovaný systém politiky, na jehož pokroucení se sami aktivně podíleli, už přestal líbit, neboť nad ním ztratili kontrolu. Proto tvoří oligarchové nový politický systém s novými subjekty.

Ospravedlňují to tím, že tradiční strany selhaly. Tvrdí, že nové subjekty oligarchů jsou nezkorumpované a mají ty nejlepší úmysly. Bezostyšně se přitom tváří, že přicházejí s lepší demokracií a s jakýmisi světlými zítřky.

Jenže i nadále platí, že oligarcha se snaží v politice a v byznysu prosadit jen své obchodní zájmy s cílem maximálních zisků. O nic jiného mu totiž nejde.

V Itálii je nejznámějším symbolem oligarchizace politiky bývalý premiér a miliardář Silvio Berlusconi, v Česku je to právě Andrej Babiš.

Proto se Babišovi v Česku začalo (kromě mnoha jiných jmen) přezdívat: Babišconi.

————

V mnoha ohledech jsou si Andrej Babiš a Silvio Berlusconi opravdu až neuvěřitelně podobní. Jen s tím rozdílem, že Babiš není sexuální „bunga-bunga“ predátor, který by se bavil se společnicemi na bujarých večírcích.

„Babiš se jinak skutečně podobá Berlusconimu. Oba vydupali ze země své vlastní formace. ANO i Forza Italia spustily masivní a financemi obou magnátů podpořené kampaně a vyplnily vakuum, které se v obou zemích otevřelo, když část tradičních stran postihly zlé korupční skandály,“ napsal už v listopadu 2013 novinář Michal Musil.

Dvacet let staré italské rozhořčení se podle jeho názoru podobalo českému „tekutému hněvu“. „Této emoce využili Berlusconi i Babiš,“ řekl Michal Musil, editor časopisu Reportér.

„Babišconi ale nemusí být automaticky nadávkou, spíše označením pro machiavellistického manažera nesnášejícího velké politické vize, který dokáže pro okamžitý úspěch využít všechny dostupné i zdánlivě nedostupné prostředky,“ napsaly v prosinci 2015 Hospodářské noviny.

A připomínají, že Berlusconi nezbohatl jako televizní magnát, ale už na přelomu 60. a 70. let jako developer, když na okraji Milána vystavěl novou rezidenční čtvrť Milano Due. „Z té doby pochází příhoda, jak se mu podařilo zásadně zvednout cenu bytů. Nad jeho čtvrtí vedla vzdušná dráha z letiště Linate, kde každých 90 vteřin startoval jeden stroj, který obyvatele Milano Due rušil. Berlusconi se však spojil s knězem Donem Luigim Verzém, který chtěl vedle sídliště vystavět neziskovou nemocnici. Berlusconi následně tak dlouho lobboval za klid pacientů, až 30. srpna 1973 vláda rozhodla o změně letové dráhy – a tím samozřejmě také o klidu Berlusconiho rezidentů,“ zmínily Hospodářské noviny.

Také Babiš má na kontě sérii buldočích výkonů v byznysu. „Za všechny připomeňme ten neuvěřitelný z roku 2010. Tehdy zvrátil veto prezidenta Václava Klause podpoře biopaliv, která chtěl Babiš ve velkém produkovat. Zákon měl spadnout pod stůl, protože před sněmovními volbami už nebyla v plánu žádná poslanecká schůze. Nicméně Babiš se jal obvolávat poslance a svým knězem Donem Luigim Verzém udělal předsedu Agrární komory Jana Velebu, který horoval pro biopaliva a zemědělce. A tak se den před volbami poslanci mimořádně ještě sešli a na návrh Bohuslava Sobotky z ČSSD Klausovo veto přehlasovali,“ uvedly Hospodářské noviny.

„Veškeré vztahy v byznysu a v politice se dělají přes lidi,“ podotkl později Andrej Babiš.

————

Na počátku 90. let v Itálii a o dvacet let později v Česku se oba miliardáři mohli cítit podobně. Politická scéna, jak ji okolo sebe znali, se zhroutila. V Itálii korupční skandály rozvalily letité vládní strany – socialisty a křesťanské demokraty. V Česku korupce zničila ODS a ochromila i ČSSD. Oba politici pocítili nutkání, že moc, která se válí na ulici, by měli zvednout oni, než ji zvedne někdo jiný, kdo by jejich zájmům nemusel tolik přát.

A udělali to navlas stejně.

Oba si našli nepřátele, před kterými by měli ochránit stát. Pro Berlusconiho to byli komunisté, což je u něj hodně široký termín, kterým označuje všechny své nepřátele včetně justice. Babiš zase přišel zúčtovat s korupcí a korupčníky.

Berlusconi i Babiš si najali marketingové specialisty, kteří pro ně měli od píky vymyslet novou stranu. Nejprve se v obou zemích zakládala občanská hnutí, debatní kluby pro nespokojené občany, dělaly se série průzkumů veřejného mínění a pak teprve specialisté přišli s dokonalou nabídkou. Berlusconi na počátku roku 1994 založil stranu Vzhůru, Itálie a během devadesáti dnů se stal premiérem. Babiš v roce 2011 spustil politické hnutí ANO a o dva roky později byl vicepremiérem.

Jak řekl Milton Friedman, americký ekonom a nositel Nobelovy ceny: „Na rozhraní hospodářství a politiky je naprosto normální expandovat na úkor druhých… Vždy s novými intrikami a úskoky!“

————

Vzestup druhého největšího boháče v Česku, Andreje Babiše, byl podle mnohých komentátorů možnou hrozbu pro demokratické instituce. Tak ho třeba v dubnu 2015 vylíčil na svém webu prestižní americký časopis Foreign Policy:

„Teď i Češi mají problém s oligarchy,“ upozornil v titulku list, podle kterého je Babiš jedním z politicky nejmocnějších miliardářů na světě, protože se mu povedlo rozšířit své podnikatelské impérium i do pražských mocenských kuloárů.

Babišconi podle listu představuje „bod zvratu“ v českých dějinách po pádu komunismu. „Od sametového rozvodu se Slovenskem se Česko vyznačovalo rychlou přeměnou v demokratickou zemi s tržní ekonomikou, která se stala členem Evropské unie. Ale česká liberální demokracie v posledních letech zeslábla. Od vypuknutí světové finanční krize mnoho Čechů pociťuje rostoucí zklamání z Bruselu, dříve rozmanitou mediální scénu stále více ovládají mocní magnáti a prezident Miloš Zeman ještě povzbuzuje tyto procesy a síly zaměřené proti dosavadnímu uspořádání,“ napsal prestižní americký časopis.

Situace v Praze sice zatím nedospěla tak daleko jako v Budapešti za vlády Viktora Orbána, nicméně oslabování demokratických institucí by podle Foreign Policy mělo vyvolat poplach, protože jde o část Evropy vystavenou vlivu Ruska.

————

Podnikatel Andrej Babiš před rokem 2013 tvrdil, že bývalé politické reprezentace tu stvořily Palermo – tedy jakési politicko-podnikatelské prostředí plné korupce a klientelismu, jaké jsme mohli vídat v kolébce italských mafiánů.

Tehdejší šéf a majitel agrochemického koncernu Agrofert měl zčásti pravdu. Nic pěkného to nebylo. Vzdáleně to skutečně připomínalo zárodky sicilského Palerma, plného kmotrů první, druhé či třetí kategorie. Jenže stačilo pár let a Andrej Babiš vybudoval své Palermo. Usedl do křesla mocného kmotra, obklopil se věrnými spolupracovníky z Agrofertu, vytvořil platformu pro své politické podnikání, tedy stranu ANO, a postupně ovládl státní správu a nakonec i vládu. Od roku 2017 pak už vše fungovalo pod jeho taktovkou. Jen se mu namísto „Don“ říká v české realitě „pane premiére“. A místo fyzické likvidace, jaké známe z mafiánského prostředí a z gangsterských filmů, v nichž to bylo plné nájemných vrahů se samopaly a pistolemi v rukách, využívá Andrej Babiš v tlaku na nepřátele a konkurenty státní aparát. Ten zahrnuje zejména bezpečnostní složky včetně specializovaných policejních či daňových útvarů a tajných služeb.

Strana ANO, o které bude v této knize řeč, není ničím jiným než prostředkem k dosažení cíle byznysmena Andreje Babiše. Nejde o skutečnou demokratickou stranu. Cílem Andreje Babiše totiž nebylo nastolit pořádek. Jeho cílem byly peníze, vliv a moc. A tak se stalo, že tu máme nové Palermo — jakousi novou vývojovou fázi starého Palerma.

Část druhá /

Mocenská hra

Slzy v očích a viditelná dojetí. Pak pusa manželce, pár vzletných slov a nakonec obejmutí a polibek na hlavu marketingového guru strany ANO Marku Prchalovi. Tak vypadala tisková konference Andreje Babiše v sobotu 21. října 2017 po volbách do Poslanecké sněmovny.

Babišova strana je vyhrála. Získala 29,6 procenta hlasů a měla jistotu 78 mandátů v Poslanecké sněmovně. Andreji Babišovi se splnil sen. Chtěl být premiérem země, chtěl být neomezeným vládcem politiky. Chtěl rozhodovat o všem, co souviselo se státem a se státními penězi.

Jenže něco mi v jeho děkovné řeči a gestech scházelo. Babiš vůbec nepoděkoval sociální demokracii. Nepoděkoval straně, která ho zrodila, na které vyrostl a díky níž získal tak velkou moc a vliv.

Babiš tuto stranu léta využíval, pak na ní parazitoval a teď ji zmačkal jako papír a hodil koše. Jestli je někdo spoluhrobníkem ČSSD, pak je to právě oligarcha, který vybudoval koncern Agrofert.

Andrej Babiš završil volebním vítězstvím svou bezmála dvacetiletou politickou kariéru.

Nebojte se. Nespletl jsem se. Vím, že Babiš začal být vidět v politice až v roce 2011, když založil „hnutí“ ANO. A moc dobře vím, že poprvé kandidoval do Sněmovny až v roce 2013. Jenže Babiš se tu nevyloupl teprve nedávno. Babiš byl v politice už od roku 1998. Od chvíle, kdy se vlády ujala sociální demokracie v čele s Milošem Zemanem. Jen nebyl příliš vidět.

Podnikatel Andrej Babiš totiž založil svou kariéru zejména na těsném vztahu se sociální demokracií. Nejdříve na ní parazitoval jen ze zákulisí, což bylo v druhé polovině devadesátých let. Díky tajnému daru z Panamy, který v roce 1997 obdržela ČSSD od Babišových spolupracovníků z firmy Beltomate, pak byla ČSSD vstřícnější při obsazování vedení státních podniků Babišovými lidmi. To mu otevřelo cestu k postupnému získávání polostátních chemiček.

Babiš pak ČSSD využíval na začátku milénia už trochu viditelněji, ale stále z ústraní. V obou případech šlo o éru Miloše Zemana. Připomeňme, že to byl právě Zeman, kdo umožnil Babišovu Agrofertu získat řadu chemiček a v roce 2001 dokonce petrochemický gigant Unipetrol. (Byť jen na chvíli.) V tajuplném loutkářství politiků ČSSD pokračoval Babiš i v pozdější době – zejména za éry ministra vnitra a premiéra Stanislava Grosse.

V době osmiletého vládnutí ČSSD Babišův Agrofert zbohatl a nakročil k ještě většímu otesánkovství. Holding se později rozrostl na téměř 200 podniků, které působily v zemědělství, potravinářství a petrochemii.

Spojenectví s ČSSD pak završil v roce 2013, když šlo jeho ANO (jako druhé nejsilnější uskupení) do vlády s dalším předsedou ČSSD Bohuslavem Sobotkou.

————

Už tehdy to mnozí Sobotkovi vyčítali. Varovali ho, že je to chyba, že tím jen pomůže Babišovi zlegalizovat pobyt v politice a otevřít mu cestu k dalšímu byznysu a zbohatnutí. Jenže odolejte vábení stát se premiérem. Navíc bylo Sobotkovi asi jasné, že když tuhle roli nezkusí vzít na sebe on, nahradí ho kdokoli jiný, kdo byl v ČSSD odchován k „páření se“ s Babišem. Třeba takový jihomoravský hejtman Michal Hašek by se této role určitě rád v ČSSD zhostil.

Jestli si Sobotka myslel, že to s Babišem půjde, byl naivní. Pokud doufal, že Babiše ukočíruje a zlidští, byl neprozíravý. A jestli měl plán, že Babiše po pár letech ve vládě zničí, žil asi v divokých snech.

Bohuslav Sobotka byl ze všech předchozích šéfů sociální demokracie nejméně přátelský k Babišovi. Snažil se vzepřít svému osudu a po třech a půl letech společného vládnutí (a po sérii skandálů) vyhodil v květnu 2017 Babiše z kabinetu, kde tento oligarcha zastával post ministra financí a místopředsedy vlády. Jenže to už bylo pozdě.

Tak jak Babiš narostl v byznysu, narostl rychle i v politice. Získal mediální převahu a marketingově deklasoval všechny své protivníky. S podporou reklamy a inzerce uměl převálcovat své problémy a otočit je téměř jako svou výhodu do role obětního beránka. Přivlastnil si úspěchy vlády a „průšvihy“ nechal ČSSD. Své partnery postupně dostával do kolen. Kdyby se ČSSD nepodařilo zpřetrhat vliv Babiše u policie (zejména ve specializovaném republikovém útvaru ÚOOZ, který vedl jeho oblíbenec Robert Šlachta), zřejmě by Babiš vyhrál volby 2017 ještě drtivěji.

Sobotka prostě neměl šanci. Babiš by si ho namazal na chleba tak jako tak. Babiš se tak vypořádává s každým. Je to jeho způsob práce a chování, který si s sebou přinesl z byznysu.

————

Andrej Babiš žije ve svém světě, v němž má pravdu jen on a v němž se musí dělat všechno jen v jeho režii. A nejlépe i ve prospěch jeho byznysu a holdingu.

Tehdejší premiér Bohuslav Sobotka ani jeho parťáci, ministr zahraničí Lubomír Zaorálek a ministr vnitra Milan Chovanec, pak neměli šanci ještě z jednoho důvodu. Babiš měl a má velkého spojence: prezidenta Miloše Zemana. Ten si prostřednictvím Babiše vyřídil své účty s ČSSD a zejména se všemi sociálními demokraty, kteří ho zostudili tím, když dali v roce 2003 přednost v prezidentské volbě Václavu Klausovi (ODS), a nikoli jemu. Tuhle zášť si s sebou Zeman nesl dlouho a nepřešla ho ani při objímání stromů na Vysočině. A zřejmě až později, na sklonku své politické kariéry na Hradě, si mohl oddechnout. Protože pomsta byla dokonána. Ze všech jeho tehdejších protivníků byly politické mrtvoly. Nutno ovšem podotknout, že zbývalo málo a mrtvá mohla být i ČSSD.

Tu dělilo v roce 2017 od „propadliště politických dějin“ jen 2,3 procenta, nakonec se ale do parlamentu dostala a složila s Babišem koaliční menšinovou vládu. O čtyři léta později, v roce 2021, vypadala budoucnost sociální demokracie opravdu bledě. Její preference se v době psaní této knihy pohybovaly někdy i pod pěti procenty, což je hranice nutná pro zvolení.

To, že tím Miloš Zeman předával moc a sílu Andreji Babišovi, ho vůbec netrápilo. Tyto dva dinosaury zákulisní a přímé politiky mohou porazit jen voliči. První příležitost, jak tento mocenský pakt rozbít, měli lidé v lednu 2018 v prezidentské volbě. Jenže rozhodli jinak. A tak jsme tu měli čtyři roky všehoschopného premiéra Andreje Babiše a zároveň s tím na Hradě už podruhé za sebou zlověstného Miloše Zemana.

Tento mocenský pakt utemoval politiku a ničil morálku. Nebyla to žádná skvělá kapitola dějin České republiky. Největší manifestací jejího neúspěchu byla situace, kdy Česká republika bohužel s přehledem patřila v dubnu 2021 mezi země, které prošly pandemií koronaviru nejhůře na celém světě. Uvážíme-li, že máme solidní zdravotnictví, byla to tragická vizitka vlády. Za nezvládnutou pandemii byli přímo odpovědní premiér Andrej Babiš a také prezident Miloš Zeman.

Opoziční dohoda ČSSD a ODS z let 1998 až 2002 měla podobný charakter, ale byl to jen odvar této doby. Byla to jen soft verze paktu Zeman–Babiš. Zatímco tehdy se „praly“ o moc a vliv desítky lidí z vysoké politiky a také několik skupin byznysmenů a lobbistů, teď měli otěže v rukách jen dva lidé.

Navíc v době opoziční dohody se dalo alespoň trochu dýchat. V parlamentu a v samotných vládních stranách i v opozici byly slyšet silné protestní hlasy a veřejný prostor často jitřila debata o tom, co je dobré pro zemi, a co ne.

Jenže v době „ZemBiše“ nastalo ticho. Babiš a další oligarchové mezitím ovládli velká média a nastavili v nich takový systém, že už nešlo o svobodnou novinařinu, ale o výrobu nosičů pro inzerci a o šíření nekritického, a tedy pokřiveného obrazu o Babišovi a Zemanovi. Svobodné menší redakce, které tu vyrostly, a veřejnoprávní média, která bojovala zčásti úspěšně, zčásti neúspěšně o zachování své svobody, vyvažovala dobu temna, jak jen mohla. Ale takový potenciál zpravodajského zásahu na voliče a kritickou debatu ve veřejném prostoru, jako měly mediální domy oligarchů, svobodná média neměla. Ani nemohla. Silné finanční skupiny měly dostatek peněz, aby si tuto převahu udržely.

Často jsem během této doby měl pocit, že kdyby se stalo, že v přímém přenosu bude vidět, jak Babiš „dojí stát“ a jak Zeman pálí ústavu – nikomu se nic nestane. V okleštěné demokracii nevznikla tak silná kritika, aby jednoho či druhého smetla. Za normálních okolností by nic takového nebylo možné.

Tady si dovolím ještě malou poznámku.

Faktor ovládnutí médií oligarchy byl zkázonosný, ale ještě je třeba připomenout jiný celosvětový fenomén. Někteří lidé podléhají až příliš často v této digitální době nedoloženým informacím, výmyslům a lžím, které se k nim v dnešní digitální době snadno a rychle dostanou. To je významný rozdíl oproti době před patnácti či dvaceti lety. A není to jen česká specialita. Více či méně se to děje ve všech rozvinutých zemích.

Část veřejnosti se snadno nechá opít jednoduchou optikou „černobílosti světa“ v podání samozvaných informátorů na sociálních sítích a v moři internetových diskusí. Ti pak pro mnohé nahrazují žurnalisty. Jenže poctivá žurnalistika založená na fungující redakci se opírá o respektování základních pravidel ověřování faktů a citování zdrojů. Tahle záruka u „samozvaných šiřitelů pravdy“ padá. Nelámou si s ní hlavu.

Ale vraťme se k tématu.

Kdyby byla strana ANO demokratická a mohla se v ní vést svobodná debata, nikdy by nedošlo k tomu, aby stál v jejím čele trestně stíhaný politik. Kdyby byla na Hradě jiná osobnost jiného formátu, které jde o moc, ale též o principy svobodného světa a demokracie, nevznikl by mocenský pakt s oligarchou, který prahne jen po ekonomické moci. Jiná osobnost prezidenta by dokázala neblahý vliv Babiše ve společnosti alespoň vyvážit. Kdyby oligarchové neskoupili média, byl by tu mnohem větší prostor pro zdravě kritickou žurnalistiku a objektivní hodnocení toho, co se odehrává ve světě politiky.

————

Andrej Babiš před volbami říkal, že do politiky jde proto, aby z ní vyhnal kmotry, kteří jen kradou. Babiš také sliboval, že se bude chovat jinak, že bude čestný a otevřený a že bude řídit stát jako rodinnou firmu, tedy jako úspěšnou a prosperující společnost.

Chápu lidi, kteří se cítí podvedeni a z velké části i oprávněně zklamáni z předešlých vlád ODS, ČSSD a všech dalších, kdo se na nich podíleli. Chápu rozhořčení nad částí polistopadové generace politiků, kteří zklamali a občas hřešili, nebo si dokonce přikrádali, neplatili daně nebo jinak obcházeli zákony. Ale pořád to byla ještě doba parlamentní demokracie, kdy se dala řada věcí změnit a napravit. A ti, kdo zklamali, se dostali pod takový veřejný tlak, že museli z politiky odejít, nebo se dokonce řada věcí řádně vyšetřovala a padaly hlavy. A nakonec – když už nebylo zbytí, se takoví lidé v politice neohřáli další volební období, protože je lidé jednoduše nezvolili či vykroužkovali.

Tohle se od roku 2013 začalo měnit. A od roku 2017, kdy se uzavřel mocenský pakt Babiš–Zeman, demokracie zamrzla. Částečně se v lecčems vrátila do dob komunistické normalizace. Jen kývání na to, co si přeje „vůdce strany“ a zároveň její neomezený majitel.

————

V červnu 2019 přinesl server Seznam Zprávy velmi zajímavou sondu do duše Babišových voličů. Reportér Václav Dolejší tehdy vyzpovídal sympatizanty ANO na Chomutovsku.

Podle závěrů novináře Dolejšího jde u Babišových voličů spíše o čistě pragmatickou volbu. „Dokud se lidem zdá, že jim Babiš zvyšuje penze, platy nebo zařizuje slevy, jsou mu ochotni odpustit lecjaký prohřešek,“ uvedl Václav Dolejší.

„Prosím vás, vždyť Babiš dal stát do kupy! Co udělali Kalousek nebo Klaus?! Člověk se musí divit, když Fiala pořád útočí, ale co udělala ODS? A ČSSD se taky nepředvedla,“ říkal v reportáži na své zahrádce dvaasedmdesátiletý muž v obci Vysoká Pec u Chomutova.

Argumentoval jako většina důchodců, kteří byli nejvěrnějšími podporovateli hnutí ANO: „Kalousek nám přidal na penzi čtyřicet korun, to byl výsměch národu. Babiš nám dal devět stovek, i když zase všechno hodně zdražilo.“

„Právě tady, v Podkrušnohoří na Chomutovsku, zaznamenalo ANO velký nárůst přízně. V posledních sněmovních volbách tu získalo skoro 40 procent hlasů. Přitom celý region je bývalou baštou sociální demokracie, ale její levicoví voliči ve velkém přešli k Babišovi,“ uvedl Václav Dolejší.

„Ti předchozí politici pořád jenom slibovali, ale nic se nedělo. Až pan Babiš, co řekl, to vykonal. A když to tak sleduji v televizi, ty tradiční strany se dosud ještě nenapravily,“ řekl sedmadvacetiletý skladník v Jirkově.

Hlavní důvod, proč lidé Babiše podporovali, bylo ohromné zklamání z tradičních politických stran a jejich lídrů. Zrovna Chomutovsko patřilo k ráji bývalých kmotrů z ODS i ČSSD. „Místní lidi, znechucené jejich aférami, tak spekulace kolem Babiše nemohou rozházet,“ uvedl v reportáži kolega Dolejší.

„To je pořád Čapí hnízdo, Čapí hnízdo. Vždyť tam chodí lidé i normálně se koukat, ne? Mně se Babiš zdá výborný, nespravedlivě na něj utočí. Já když ho vidím vždycky v televizi, je mi ho líto,“ řekla penzistka na chomutovském náměstí.

Na autobusovém nádraží čekaly na lavičce další dvě důchodkyně. Obě dlouhé roky volily ČSSD, ale od roku 2013 už jsou prý věrné jedině Babišově formaci. Kromě vyšších penzí argumentovaly i slevami na jízdném.

Co ale říkaly bruselskému auditu, který upozorňoval na Babišův střet zájmů a nefér získávání evropských dotací? „My obyčejní lidé tomu těžko rozumíme. Ale kradou všichni, tak proč honí jenom Babiše?! Proč si neberou na paškál také Kalouska?“ řekla jedna z dam. „Opět tak Babišovi příznivci vyslovili jméno tehdejšího předsedy TOP 09, který je pro voliče ANO zřejmě hlavním luciferem,“ dodal Václav Dolejší.

V Chomutově se také podle něj ukázalo, že voliči ANO rozhodně Babiše bezmezně nezbožňují, jak to někdy vypadá. „Jde spíše o čistě pragmatickou volbu – dokud se lidem zdá, že jim Babiš zvyšuje penze, platy, nebo zařizuje slevy, jsou mu ochotni odpustit lecjaký prohřešek,“ uvedl novinář.

„Já Babiše úplně nemusím, ale aspoň se to snaží někam dotáhnout. A tyhle demonstrace proti němu jsou na škodu, škodí to celé republice. A kdo to platí?“ snažila se relativizovat plná náměstí demonstrantů další penzistka, jež zrovna během sbírání podkladů Seznam Zpráv do reportáže venčila psa v parku před poštou.

Jiný muž, čtyřicátník, se nad politikou zamýšlel před kavárnou na chomutovském náměstí. Označil se za voliče ANO, ale zároveň řekl: „Pořád lepší, když krade jeden, než sto. A to, že si tady děláme monarchii, je pravda, ale pořád jsem radši, když je v sedle někdo tak silný, sebejistý a mířící ke svému cíli, než aby tam byla nějaká loutka.“

„Tohoto pána teď premiér naštval svými reakcemi na demonstrace,“ uvedl Dolejší. „Babišova domýšlivost a velikášství ho může samotného zabít, ale momentálně je to nejsilnější samec, který této republice může dát směr. To je můj názor,“ řekl čtyřicetiletý volič ANO z Chomutova.

————

Andrej Babiš tu podle mého názoru a analýzy všeho, co jsem shromáždil, nevytvořil žádnou úctyhodnou parlamentní stranu. Babiš tu vybudoval politickou divizi Agrofertu a stvořil systém, v němž rozhoduje už jen on a pár vyvolených v čele s Jaroslavem Faltýnkem, Babišovou pravou rukou.

Troufám si říct, že kdybychom byli ve staré éře normální parlamentní demokracie, Babiš a Faltýnek by měli co dělat, aby si zaplatili ty nejlepší právníky, aby se vyhnuli vězení. Věřím, že se vrátí ta normální doba – i se všemi obvyklými a víceméně snesitelnými problémy, které se dají řešit. Tedy pokud se za tu dobu nevytratí v lidech poslední zbytky sil čelit mocenským hrám několika podnikatelů a všehoschopných politiků.

Část třetí /

Svědkové Babišovi

Když v lednu 2018 jednala Poslanecká sněmovna o vydání Andreje Babiše k trestnímu stíhání kvůli vyšetřovanému dotačnímu podvodu na Farmě Čapí hnízdo, odehrála se mezi poslanci jeho strany pozoruhodná akce. Poslanci ANO 2011 se snažili prosadit „názor“, že by se mohlo stíhání Babiše přeložit na jindy.

„Co brání tomu, aby se řešení kauzy posunulo o čtyři roky nebo prostě do doby, než budou nové volby,“ řekla zcela vážně 11. ledna 2018 poslankyně Taťána Malá, která byla místopředsedkyní mandátového a imunitního výboru.

Podobně jako Malá se o necelé dva měsíce dříve vyjádřil její spolustraník a později zvolený předseda Sněmovny Radek Vondráček. „Jelikož Andrej Babiš bude premiérem, policejní vyšetřování kauzy Čapí hnízdo by se mohlo o čtyři roky odložit,“ řekl Vondráček.

Tehdy jsem si položil otázku, jak to v této straně vlastně vypadá? Je tam vůbec kritická diskuse? Přemýšleli poslanci ANO o důsledcích toho, co říkají? Vědí vůbec, že jejich návrhy na „posunutí“ trestního stíhání jsou v rozporu s principy rovnosti a právního státu?

Jejich naivní snaha nakonec nevyšla. Babiš byl společně s druhým mužem ANO 2011 Jaroslavem Faltýnkem vydán ke stíhání. Andrej Babiš tak musel marketingově vyřešit, aby ho lidé dál brali, i když jej policie obvinila. Babiš také vsadil na to, že státní orgány budou tak pomalé, že jeho případ s dotačním podvodem nebude do konce jeho volebního období vyřešen.

Já jsem mezitím stále hledal odpověď na to, co se děje v zákulisí Babišovy strany. Byl jsem si jistý, že uvnitř partaje vše začíná. Tam je něco shnilého, co Babišovi umožňuje přežít jakýkoli skandál, jakýkoli problém.

————

Babišova strana ANO 2011 se snažila vždy působit dojmem, že je moderní demokratickou stranou. Ale když zhasnou světla a zatáhne se opona, vypadá situace v útrobách tohoto uskupení poněkud jinak. Na přelomu let 2017 až 2018 jsem zpovídal některé odpadlíky této strany. A ti k mému překvapení mluvili o sektě, o brutálních metodách, o pohrdání lidmi i demokracií. Vše v zájmu hlavy této rodinné firmy.

————

Oslovil jsem několik bývalých členů ANO, kteří v průběhu doby ze strany odešli, protože – jak sami říkali – zjistili, že „to není normální strana“. Mluvil jsem s mnoha odpadlíky Babišovy strany, ale pro názornost použiji vyprávění čtyř politiků, kteří souhlasili se zveřejněním svých názorů.

Na úvod zatím jen krátké podtitulky:

Milan Hulík, bývalý předseda rozhodčí a smírčí komise ANO 2011: „Byl jsem na sjezdu strany a připadal si tam jako v komunistické straně.“

Tibor Batthyány, zvolený za ANO jako primátor Liberce: „Postupem doby se z nás na krajích stávali jen roznašeči letáků.“

Marek Sekáč, zakladatel buňky ANO ve Frýdlantu: „V ANO podle mého názoru přežívají jen kývači.“

Kristýna Zelienková, bývalá poslankyně ANO: „Dělali jsme Babišovi jen užitečné idioty. Žili jsme tam jako v sektě.“

Kdyby se měly formulovat základy sektářství Andreje Babiše, hledal bych inspiraci v učení náboženské společnosti Svědkové Jehovovi. Když jsem naslouchal příběhům odpadlíků ANO, připadal jsem si chvílemi, jako když mluvím s lidmi, kteří si prošli životem v sektě. A tak mě hned napadlo, že – s jistou dávkou nadsázky – skutečně existují jisté podobnosti.

Čemu věří svědci Jehovovi a „svědci Babišovi“?

1. Bůh. Uctíváme jediného pravého Boha, všemohoucího Stvořitele, který se jmenuje Andrej Babiš.

2. Bible. Jsme přesvědčeni, že autorem bible O čem sním, když náhodou spím je Andrej Babiš. A že do ní nechal zapsat informace, které jsou pro nás důležité.

3. Ježíš. Následujeme učení a příklad Jaroslava Faltýnka a vážíme si ho, protože ho považujeme za našeho zachránce a Babišova syna.

4. Boží království. Je to skutečná vláda v nebi. Menšinová vláda nahradí všechny lidské vlády a uskuteční záměr, který má Babiš se zemí.

5. Záchrana. Osvobození z hříchu a smrti je možné díky výkupní oběti. Záchranu můžeme získat jen díky Babišově nezasloužené laskavosti.

6. Nebe. Babiš, Faltýnek a další věrní žijí v duchovní říši ANO 2011.

7. Země. Babiš stvořil Agrofert, aby sloužil jako trvalý domov pro lidstvo.

8. Uctívání Boha. Neuctíváme kříž ani žádné jiné symboly – sochy nebo obrazy. Babiše uctíváme tím, že se k němu modlíme a že čteme a studujeme jeho knihu O čem sním… Také stavíme a staráme se o sály Království, tedy o Čapí hnízda.

Konec nadsázky. Tady jsou příběhy lidí, kteří zažili poměry v Babišově straně a – jak sami přiznávají – naštěstí procitli a odešli z ní.

————

Marku Sekáčovi bylo v roce 2018 47 let. Žije ve Frýdlantu na Liberecku, živí se jako soukromý podnikatel. Od roku 2010 měl malou stavební firmu a fotoateliér Marvin style. Tržby se pohybovaly kolem 4 milionů korun. Je ženatý, má dvě děti.

Sekáč se politice vždy vyhýbal. Ale po aférách pravicových vlád se rozhodl, že se v politice angažovat bude. A tak v roce 2012 vstoupil do nově vznikajícího „hnutí“ ANO 2011.

„Byli jsme naivní srdcaři. Když jsme šli v roce 2014 do komunálních voleb, tak nás to zčásti stálo i vlastní peníze. Ale byli jsme nadšení. Připadali jsme si jako nějací pionýři. Babišovi jsem tehdy věřil. Ale pak se to změnilo. V ANO začali vítězit kariéristi a taky hlavně byznys,“ říkal mi s odstupem času Sekáč.

Na Liberecku byl podle něj největší tahoun a zakladatel buněk ANO Tibor Batthyány (Pozn.: Jméno se vyslovuje jako ‚baťány‘). Tento muž s neobvyklým příjmením, které vysvětluje svými předky patřícími k maďarské šlechtě, byl tehdy poměrně neznámý ajťák z Liberce bez jakýchkoli zkušeností v politice. Měl ale dvě přednosti: čistou minulost a charizma.

„On se stal přirozeným vůdcem. Všichni, kdo tu vstupovali do ANO, šli do politiky hlavně kvůli němu,“ řekl Sekáč. Batthyány se stal šéfem místní organizace v Liberci, Sekáč v nedalekém Frýdlantu.

„V ANO jsem měl členskou průkazku číslo 28,“ svěřil se mi v roce 2018 Batthyány. Když jsem s ním hovořil, bylo mu 40 let. Jak se mu podařilo, že přišel do ANO v první vlně mezi třicítkou „svědků Babišových“?

„Oslovila mě tehdejší manažerka ANO Markéta Akrmanová. Ta dostala na starost, aby dala dohromady krajskou organizaci ANO na Liberecku. Tak jsem se stal prvním krajským předsedou ANO,“ řekl Batthyány, který se stal později za ANO primátorem Liberce. Byl jím v letech 2014 až 2018.

A jak přišla do ANO Akrmanová? „Ta se k tomu dostala tak, že Andreji Babišovi dělal someliéra její manžel,“ vysvětlil Batthyány. Someliér je odborník na víno.

„Manžel sice pracoval v Babišově restauraci, ale s mou aktivitou v ANO neměl nic společného. Já jsem se v roce 2011 stala sympatizantkou ANO a sama jsem se nabídla, že pomohu postavit organizaci hnutí na Liberecku,“ řekla Akrmanová, která z ANO v květnu 2015 odešla.

V každém případě je jisté, že Babiš v roce 2011 rozjel uskupení, které svou zkratku odvozuje ze slov Akce Nespokojených Občanů. Nejdříve se obklopil nadšenými aktivisty, ale pak hlavně svými nejbližšími spolupracovníky z podniku Agrofert, s nimiž postavil na nohy centrálu ANO v Praze. A krajské organizace pak začal řešit zčásti nahodile, jak mu to přišlo pod ruku. V případě Liberce si to Babiš domluvil s personálem své restaurace Columna, která sídlí v prostorách Agrofertu v přízemí budovy, v níž hnutí začínalo. Ve svém podniku na pražském Chodově se o svém plánu zmínil číšníkovi, který měl manželku z Liberecka, Markétu Akrmanovou. Ta se obrátila na Batthyányho, ten na Sekáče… A dál už to znáte.

„V personální politice nejde Babišovi ani tak o odbornost, jako spíš o loajalitu. Tu vyžaduje až za hrob,“ řekl Batthyány.

————

Svou zkušenost s ANO má také známý pražský právník Milan Hulík. Ten v době komunismu obhajoval některé disidenty a nespravedlivě odsouzené. Získal si tak respekt v komunitě disidentů a lidí kolem Václava Havla. To se Babišovi líbilo. Partnerství s Hulíkem mu mohlo pomoci. Babiš byl totiž členem KSČ a agentem komunistické Státní bezpečnosti.

„Babiš mi hned na první schůzce říkal, že v KSČ byl skoro každý, ale že na to samozřejmě není hrdý. A dušoval se, že s StB nespolupracoval a že se bude soudit,“ řekl mi v roce 2018 Hulík. A dodal: „Ale teď mám samozřejmě vztek, že jsem mu naletěl a že mě jen využil. Pamatuji, jak jsme byli na předvolebním mítinku v Praze na náměstí Míru, a když mluvil o své době před rokem 1989, tak řekl: ‚Já jsem nebyl tak statečný jako tady pan doktor Hulík…‘ A ukázal na mě. V té chvíli mě to potěšilo. Ale později mi to celé došlo. Byl jsem tam jen jako užitečný idiot.“

K Babišovi se Hulík dostal na doporučení dnes již zesnulé Babišovy spolupracovnice Anny Veverkové, bývalé novinářky České televize a někdejší mluvčí premiéra Vladimíra Špidly. S Babišem se sešli někdy v roce 2012 na Farmě Čapí hnízdo. „Tehdy jsem si ho získal. Babiš se mě totiž zeptal: ‚Dám vám zkušební otázku: Kdo je největší zločinec v této zemi?‘ A já na to bez váhání odpověděl: Václav Klaus. Babiš v tu chvíli úplně povyskočil ze židle a zvolal: ‚Přesně tak,‘“ vyprávěl mi Hulík.

„Pak mě vyprovázel ven z restaurace a skoro u auta se mě zeptal: ‚Tak co? Jdete se mnou do boje?‘ Tiskl mi u toho ruku a já mu na to kývl. A Babiš hned dodal: ‚Ale potřebuji vás na plný úvazek,‘“ zavzpomínal Hulík na rychlost, s jakou Babiš postupoval, aby si nového člena zavázal.

Krátce poté mu Babiš zajistil kancelář na Chodově v Centru pohybové medicíny naproti centrále Agrofertu, kde mělo ANO 2011 své sídlo. A podepsali spolu smlouvu o právní pomoci, takže Babiš honoroval Hulíka jako advokáta částkou 100 tisíc korun měsíčně.

„Ze smlouvy mi také vyplývalo, že budu působit ve prospěch hnutí a Andreje Babiše. Musel jsem mu každý měsíc posílat mailem hlášení, co dobrého jsem pro něj udělal. Třeba jsem navštívil biskupa Václava Malého (bývalého chartistu) a – jak bych to řekl – no, popularizoval jsem u něj Babiše. Ale hlavně jsem ho měl popularizovat na pravé straně politického spektra,“ přiznal téměř se studem Hulík.

Na jaře 2013 pak Hulík s dalšími novými straníky absolvoval školení na Farmě Čapí hnízdo. „Byly to takové téměř dětské hry, psychologické testy, zda máme vlastnosti jít do politiky. Jedna hra byla zaměřená na hledání vůdce. Tam jsem poprvé viděl Jaroslavu Pokornou Jermanovou, z níž se později stala místopředsedkyně strany a středočeská hejtmanka. Pamatuji si to dobře, protože jsem se s ní při těch hrách držel za ruku,“ vzpomněl si Hulík.

Na Čapím hnízdě byli tehdy týden a byli tam i ubytováni. „Výcvik“, jak školení sám nazval, byl podle něj kvalitní. A prý mu to dost pomohlo. Marketingoví specialisté, které si Babiš najal, jim pouštěli projevy světových politiků, generála de Gaulla či prezidenta Johna F. Kennedyho, nebo též slovenského expremiéra Vladimíra Mečiara. I na něm se učili, jak zvládat komunikaci s voliči.

Hulík si pamatuje, že do nich vštěpovali jednu hlavní zásadu. Ta zněla: „Voliči se říká to, co chce slyšet. A teprve poté, co jste zvoleni, děláte to, co chcete vy.“

Hulík si v té chvíli vzpomněl na citát, který se připisuje někdejšímu britskému premiérovi Winstonu Churchillovi: „Nejlepším argumentem proti demokracii je pětiminutový rozhovor s průměrným voličem.“

————

Poměrně známou odpadlicí Babišovy strany je Kristýna Zelienková. V roce 2013 se dostala do Poslanecké sněmovny, ale v polovině roku 2016 z poslaneckého klubu ANO odešla a stala se jako nezávislá poslankyně členkou klubu TOP 09.

„V ANO jsou chytří a pracovití lidé, ale mají své limity. A ty určuje Babiš,“ řekla mi bývalá poslankyně. „Těch lidí, co zůstali v ANO, si už nemůžu vážit. Ta strana působí jako sekta. Všichni jsou fascinovaní Babišem, jako když vidí krajtu. Jsou strnulí a jen na něj hledí. A dělají to, co mu odzírají z úst,“ dodala.

Zajímavý postřeh měl v této souvislosti Marek Sekáč z Liberecka. Po sérii kritických výhrad, které uvnitř strany měli spolu s Batthyánym, si v únoru 2016 pozvalo „rebely“ do Prahy celorepublikové předsednictvo strany. „Vyslechli si naše argumenty. Ale všichni si baštili jen ty svoje chlebíčky a věcná podstata je vůbec nezajímala,“ vyprávěl mi Sekáč a pak si vzpomněl, jak na to tehdy reagoval Jaroslav Faltýnek: „‚S takovými argumenty můžete jít do piče,‘ řekl nám Faltýnek,“ popsal Marek Sekáč, jak se debatovalo na předsednictvu strany.

„A nakonec, když se mělo hlasovat, tak všichni začali šilhat směrem k místu, kde seděli Babiš a Faltýnek. Dívali se, jak hlasují oni dva. A podle nich buď zvedli ruce, nebo ne,“ řekl Sekáč.

————

————

————

————

————

————