Pohádky
z malovaných hrníčků

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Dana Doležalová

Pohádky z malovaných hrníčků – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Dana Doležalová, 2024

Illustrations © Zdeňka Štěpánková, 2024

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2024

ISBN tištěné verze 978-80-253-6643-1

ISBN e-knihy 978-80-253-6654-7 (1. zveřejnění, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-6655-4 (1. zveřejnění, 2024) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-253-6648-6 (1. zveřejnění, 2024) (ePDF)

U starého opuštěného domu na konci vesnice stál dřevěný plot ozdobený malovanými hrníčky. Každého kolemjdoucího nutil k zamyšlení, jaká je historie tohoto domu a hlavně hrníčků.

Hrníčky pocházely z různých končin země, z různých zemí, z různých království. Nikdo netušil, že ony samy si mezi sebou vyprávějí.

Každý z nich měl svůj příběh.
Poslechněte si jejich vyprávění.

Dárek z lásky

V jednom království plném růžových keřů panoval král Slavomír, který růže miloval nade vše. Na své zahradě sám pěstoval nejrozmanitější druhy a barvy – růžové, červené, žluté, oranžové… Místo toho, aby se Slavomír věnoval královně a své jediné dcerce Karolínce, obcházel svá růžová pole a každému, kdo by se pokusil jeho růže utrhnout, hněvivě a necitelně vyčinil. Tato záliba si po čase začala vybírat svou daň.

Když se jednoho dne král vrátil ze své obchůzky po zahradě do zámku, nenašel tam ani dcerku, ani královnu. Jako by se po nich země slehla, jako by je vítr odvál neznámo kam. Ani sloužící o jejich zmizení nic nevěděli. Králi úzkostí a strachem o život jeho nejbližších ze dne na den zbělely vlasy a celý sešel. Netěšily ho růže, netěšilo ho kralování. Samota ho sžírala na každém jeho kroku.

Když jednou seděl osamocený na lavičce v zámecké zahradě, objevil se před ním anděl a promluvil k němu: „Své milované získáš zpět, když pro ně vymyslíš nějaký dárek z lásky. Musí však být k užitku a připomínat radost, lásku, bolest i ponaučení.“

Anděl domluvil a odlétl k nebeským výšinám.

Král od té chvíle špatně spal. Stále přemýšlel, jaký dárek pro své nejbližší vymyslet, aby splňoval vše, o čem mluvil anděl. Každé ráno se probouzel celý rozlámaný, nedostatek spánku se projevil na jeho zdraví.

Uplynul přesně jeden rok. Král osamoceně seděl u snídaně a zrak mu padl na jeho hrníček. Byl zlacený, ostatně jako všechno královské nádobí. Vtom se mu v hlavě rozsvítilo a on okamžitě věděl, jak bude dárek vypadat. Ještě téhož dne povolal nejlepší hrnčíře, aby svým umem vykouzlili tři nejkrásnější hrnečky a na každý namalovali tři pěkné růžičky.

Vymyslel dárek, který spojuje lidi u jídla. Tři růžičky pohromadě měly představovat královskou rodinu, radost a lásku, ostny na růžích byly symbolem a připomínkou bolesti a ponaučení.

Hotové hrníčky pak připravil na další den na stůl ke snídani.

Když ráno vešel do jídelny, u stolu již seděla královna i s dcerkou Karolínkou. Král nevěděl, jestli sní či bdí. Musel se štípnout do tváře, aby se ujistil, že se mu to nezdá.

Všichni byli šťastní, že se opět shledali. Jak by také ne, neviděli se víc než rok. A kdo ví, za jak dlouho by se setkali, kdyby král Slavomír nedokázal splnit andělův úkol.

Najednou se v jídelně zjevil anděl. „Hrníček se třemi růžičkami ti vždy připomene, kde je tvoje správné místo,“ usmál se. Slavomír nestačil ani poděkovat a anděl opět zmizel.

Od té doby se všem v království vedlo dobře. Král i nadále pěstoval své milované růže, ale své rodině věnoval mnohem více času nežli předtím a ke svým poddaným byl laskavější.

Tři hrníčky královská rodina opatrovala jako oko v hlavě. Vždy, když do královské rodiny přibyl nový člen, dostal na přivítanou právě hrníček se třemi růžičkami.

O nejchytřejší sově

V hlubokém lese žilo několik sov. Po většinu času spolu vycházely dobře, ale stávalo se, že se občas přece jen mezi nimi objevil nějaký ten malicherný spor. A pokud se rychle nevyřešil, hádky sílily.

Zvířátka, která v lese žila, někdy ze sovího houkání mívala strach. Každá sova se totiž považovala za nejmoudřejší ze všech a jedna druhé to dávala patřičně najevo.

Jednou se do lesa zatoulala cizí sova a hned ji přivábila soví hádanice.

„Proč se, milé sovy, tak hádáte?“ zeptala se opatrně, aby je proti sobě nepopudila.

„Hleď si svého, cizinko,“ neuctivě pokřikovaly hádající se sovy.

„Možná bych vám mohla pomoct,“ nedala se cizí sova odbýt.

„Tak nám poraď, která z nás je nejmoudřejší, když jsi tak chytrá.“

„Dám vám jedinou hádanku, a kdo ji uhádne, je ze všech nejmoudřejší a ostatní ho musí respektovat.“

„Jaká je tedy tvá hádanka?“ nemohly se dočkat netrpělivé sovy.

„Každá povíte, proč si myslíte, že jste ze všech nejmoudřejší právě vy.“

Sovy namítaly, že to není hádanka, ale jejich zvědavost byla natolik silná, že cizí sovu nakonec přece jen poslechly a jedna po druhé ostatním pověděly, proč zrovna ony jsou nejmoudřejší.

Cizí sova pozorně poslouchala a tvářila se čím dál víc zasmušile.

Všechny sovy do jediné se vychvalovaly až do nebes, jak jsou moudré, krásné, chytré a že na ně nikdo v celém lese nemá.