Přeložil Jiří Jaňák

Copyright © 2018 by Nicholas Sansbury Smith

All Rights Reserved

Copyright © 2024 for the Czech translation by Jiří Jaňák

Copyright © for Cover design and illustration by Kathryn Galloway English

Copyright © 2024 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN: 978-80-242-9779-8

Obsah

- JEDNA

- DVA

- TŘI

- ČTYŘI

- PĚT

- ŠEST

- SEDM

- OSM

- DEVĚT

- DESET

- JEDENÁCT

- DVANÁCT

- TŘINÁCT

- ČTRNÁCT

- PATNÁCT

- ŠESTNÁCT

- SEDMNÁCT

- OSMNÁCT

- DEVATENÁCT

- DVACET

- DVACET JEDNA

- DVACET DVA

- DVACET TŘI

- DVACET ČTYŘI

- DVACET PĚT

- DVACET ŠEST

- DVACET SEDM

- DVACET OSM

- EPILOG

- O AUTOROVI

Věnováno mnohým přátelům a kolegům v Blackstone

Publishing s díky za to, že mi pomáhají uvádět řadu

Hell Divers k životu. Je mi ctí pracovat s každým z vás.

„Je zapotřebí velká vize a muž,

který ji má, ji musí následovat stejně jako orel

pátrající po nejhlubší modři oblohy.“

Crazy Horse

JEDNA

PŘED ŠESTI LETY

Středem ohromné bouře, která se valila pustinou, se proháněly blesky. Mísa rozpraskané půdy jako by se táhla do nekonečna všemi směry.

Neustálá řada záblesků osvětlovala silnici vinoucí se zničenou krajinou. Před stovkami let by ji nejspíš lemovala pole s úrodou, ale teď tu byli jen dva živí tvorové, plahočící se prachem.

Muž se psem šlapali po rozbitém asfaltu. Muž měl na sobě radiační skafandr s olivově zbarvenou šálou omotanou kolem místa, kde se vršek hrudního plátu brnění potkával s helmou. Kov brnění kdysi dávno jasně zářil, ale dlouhá léta radiace lesk otupila do vybledlé šedi. Muž lehce kulhal – důsledek zranění a špatných kloubů.

Mávnutím si přivolal psa k boku, zatímco oba neúnavně kráčeli rozpadající se silnicí. Třicetikilový sibiřský husky z ní nespouštěl jasně modré oči, zatímco muž vzhlížel k vířícím bouřkovým mračnům.

Oba pátrali – pes po nepřátelích, muž po něčem, na co si sotva dokázal vzpomenout. Přimhouřil oči a prohlížel si tvar nateklého mraku, který mu připomínal přerostlého brouka.

Zastavil se na cestě, sklonil pušku a naklonil hlavu, zatímco mu ztrápenou mysl zaplavily vzpomínky.

„To, co hledáš, už neexistuje,“ zašeptal škrábavě. „Už jsou všichni pryč.“

Pes k němu tázavě vzhlédl a pak klusal napřed. Muž zůstal stát v poryvech větru, šátek mu za přilbou vlál jako pár křídel, a snažil se vybavit si svou minulost. Ať se ale snažil sebevíc, určité věci si prostě nepamatoval. Důležité věci. Věci jako to, kým býval ve svém starém životě, než ho opustili. Ale pamatoval si své jméno. Bylo naškrábané na první stránce knihy s oslíma ušima, kterou měl v plastikovém rukávu v náprsní kapse vesty.

„Ty jsi Xavier Rodriguez.“ Polkl a do vyschlého hrdla vtlačil sliny. „Jsi X,“ řekl tentokrát hlasitěji. „Jsi poslední muž.“

Miles se na něj znovu podíval. Plastika psího radiačního obleku se míhala sem a tam, jak vrtěl ocasem. X ucítil na okrajích rtů mravenčení. Takhle blízko k úsměvu se nedostal už dlouho... jak dlouho? Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že si nepamatuje, kdy to bylo naposled.

„Nezastavuj se,“ řekl si. Ta slova se stala mantrou, kterou si v duchu opakoval, když šel po rozbitém asfaltu, který kdysi býval dálnicí.

Xavierovou cestou byla silnice. Spojovala města Starého světa, v nichž kdysi žili a prospívali lidé. V dálce se k zamračené obloze vypínaly trosky mrakodrapů. Dítě, které nikdy nevidělo město, by nejspíš ani nehádalo, že jde o produkt práce lidských rukou. Ten, kdo nikdy nekráčel po povrchu, by nejspíš myslel, že trosky jsou součástí země.

A v jistém smyslu opravdu byly, stejně jako kosti lidí a zvířat, kteří zde kdysi žili. X ale dobře věděl, co byla stará města zač – a co v sítích propletených ulic žije nyní. Město na obzoru nebude jiné. Miliony lidí ho kdysi zvaly domovem, ale teď se stalo hnízdem zmutovaných příšer jako sirény – geneticky vypěstovaných lidí, kteří se změnili v monstra.

Už neměl stálý domov. Domov byl všude tam, kde se zrovna rozhodl se zastavit a odpočinout si. Spal, kdykoli si tělo o spánek řeklo. Neměl si s kým povídat a neměl na práci nic jiného než putovat spálenou zemí, a tak upadl do monotónní rutiny, v níž si připadal spíše jako stroj než jako člověk.

Šlapal dál.

Netušil, jak dlouho už kráčí. Ztratil pojem o čase. V pustinách byl čas vším a ničím zároveň. To zjistil už dávno, ale nedokázal říct, jak dávno přesně. Popravdě to ani vědět nechtěl. Vzpomínky na minulý život mu vířily a zapadaly v hlavě stejně jako popel kolem. Skoro si už nevzpomínal na žádný výjev ani zvuk. Ale přesto ho něco pořád drželo při životě.

Cílem cesty bylo místo, kde se přes celý obzor táhla voda. Vzpomínka na ně ho neustále strašila a volala k sobě. Zapomněl, jak té vodě kdysi lidé říkali, ale z potápění si pamatoval, jak byla temná a studená. Ta vzpomínka mu připadala jako jiný život. Ale stejně tak mu připadala i cesta pustinou.

Jak je to dlouho, co vlastně opustil Hádes? Čtyři roky? Pět? Nebo snad déle?

Do spálené země v dálce uhodil blesk. Hrom mu roztřásl hledí helmy. Jekot, který za hromem následoval, ho zarazil v půli kroku. Miles se taky zastavil a našpicoval v helmě uši.

Sténání větru znělo přesně jako oni – klaxon ohlašující smrt na rychlých křídlech. Ten zvuk X nikdy nezapomněl, zvuk, při kterém automaticky zvedal omlácenou útočnou pušku vstříc ozářené krajině. Hledal přízračné kontury sirén, ale nikde je neviděl.

Děrami v ošlapaných botách a obnošeném obleku ho ochlazoval vítr a smýkal jím. Uvnitř obleku a brnění se hromadil prach. Mohl se snažit sebevíc, ale nikdy se ho nedokázal úplně zbavit.

Přehodil si pušku přes rameno a přitáhl si uvolněnou lepicí pásku, staženou přes tmavé zápěstí. Prohlédl si přitom vlastní kůži, jako by ji viděl poprvé. Byla k nepoznání špinavá. Ani si nevzpomínal, kdy se naposledy myl, ale na tom nezáleželo. Stačilo jen chránit se před radiací.

Zhluboka se nadechl přefiltrovaného vzduchu. Občas už zapomínal, jak vyčerpávající je chůze od města k městu a pátrání po součástkách, které by ho udržely při životě, zatímco hledá oceán.

Tak mu říkávali, pomyslel si. Oceán.

Převázal lepicí pásku kouskem provázku a natáhl se pro pušku, která se zachytila o rozměrný batoh. V něm si nesl veškerý majetek, od sady na čištění vody, do které každou noc močil, až po kostičky umělé stravy s vysokým obsahem kalorií, které jej i psa držely na nohou.

Váha batohu ho nesmírně tížila, ale mnohem větším břemenem byl fakt, že neví, zda není posledním mužem na Zemi.

Přinutil protestující nohy, aby popošly o pár kroků. Musíš jít. Obrátil pohled zpět k bouřkovým mrakům, v nichž se míhaly blesky. Jejich jasné jazyky olizovaly zemi na západě. Další udeřil do země na východě. Mezi záblesky se ve vířících mračnech objevilo divné světlo, podobné blikající žárovce.

To nebyl blesk.

Ohromeně sledoval paprsky. Namísto modré záře po blesku viděl jen teplý oranžový svit.

„To není možné,“ zabručel.

Miles naklonil hlavu, zatímco si také prohlížel nový a neznámý výjev.

Než X došlo, že se dívá na Slunce, už záři pohltila mračna. Neviděl Slunce tak dlouho, až úplně zapomněl, jak je krásné.

Uvědomil si, že zadržuje dech, a vydechl. Náhlý výjev z minulosti mu pomohl připomenout si další zlomky. Zavřel oči a zkusil si vybavit broučí siluetu vzducholodi, která mu kdysi byla domovem. Pak se rozpomněl na lodní útroby. Vnitřním zrakem viděl obrysy obyvatel jdoucích úzkými chodbami. Jako vždy neměli obličeje.

Vytáhl deník s perem a chystal se zapsat vše, na co si vzpomene. Ale vzpomínky zmizely.

Do země před ním uhodilo, až mu vstaly chlupy po celém těle. Navíc začalo pršet. Rychle ukryl drahocennou knížku a pero do vodotěsného sáčku a ten schoval do kapsy vesty. Pak zvedl puškohled k hledí a začal pátrat po úkrytu.

Kolem nebylo prakticky nic kromě občasného mrtvého kmene stromu nebo rozpadlé zdi dávno zničené budovy.

Na východě ale objevil pásy rudého jedovatého plevele. Za rostlinami prospívajícími v radioaktivních podmínkách se tyčil kamenitý kopec, stínící základy staré obce.

Bude mu muset stačit.

Spustil pušku právě ve chvíli, kdy zpoza jedné z trosek vyběhla jakási postavička a zmizela v díře v zemi.

Oblohou šlehaly blesky, ale muž ani nemrkl. Neustále upíral oči na jediné místo. V pustině mohl být pohyb čímkoli, od hrsti zvířeného prachu po příšeru. Většina z nich se živila rostlinami, ale kdyby se k nim přiblížil, s chutí by si smlsly na něm i na Milesovi.

Zaduněl hrom – další hrozba se řítila z nebes. Podíval se na dozimetr na levém zápěstí; podobal se velkým hodinkám. Radiace zde byla minimální. Pak se znovu rozhlédl oblohou po sirénách. Okřídlené stvůry už neviděl dlouho, přesto nepolevoval v ostražitosti. Neustále si byl té hrozby vědom a pořád špicoval uši, aby nepřeslechl jejich mimozemský jekot.

„Tak pojď, chlapče,“ vybídl psa.

Nezapínal noční vidění, aby šetřil baterii, a místo toho si na zaneřáděnou zem napravo od silnice svítil baterkou. S jediným přítelem ve vesmíru po boku se dal do běhu. Všude, kam pohlédl, křižovaly spálenou, děravou zemi praskliny.

Nerad scházel ze silnice. Na ní bylo bezpečněji. Nehýbala se. Zdálo se, že jako jediná věc na celé téhle zpropadené kouli spáleného bláta zůstávala neměnná.

Z jedné díry v zemi vystrčil tykadla brouk skoro poloviční Milesovy velikosti. X ubral na rychlosti a sledoval, jak se z díry vynořuje černé chitinové tělo. Brouk vyběhl a mával tykadly. Stejně jako hodně dalších tvorů na povrchu neměl oči.

X si znovu vzpomněl na vzducholoď.

Taky si ale vzpomněl na všechny věci žijící pod zemí, od pustin po poušť, kterou kdysi přešel. V písečných dunách tam přebývali a lovili hadi velcí tak, že dokázali pozřít dospělého muže; těla měli krytá šupinami tvrdými jako zbroj. Při prvním setkání s nimi skoro zemřel.

Hmyz býval obvykle neškodný, ale nehodlal nic riskovat. Vší silou brouka odkopl, a ten se hned schoval v nejbližší díře.

X běžel dál a očima přejížděl každou prasklinu a díru v zemi. Víc se bál, že do některé šlápne a zlomí si kotník, než že by z nich něco mohlo vylézt. To by bylo zlé. Ale občas se v děrách schovávaly větší věci než hmyz. To by bylo horší.

Zem ale byla pevná, přinejmenším tady. Cestu pískem si rozhodně nehodlá zopakovat.

„K noze, chlapče,“ přikázal Milesovi.

Kamenitý kopec mu rostl před očima. Šlo o přírodní kopec, ne o navážku nebo hromadu trosek zničené budovy. A co víc, už na něm rozeznával převis, pod kterým by se mohl schovat před větrem a deštěm.

Přidal do kroku, celý nedočkavý, aby mohl rozestavit detektory a rozdělat oheň.

Na západě se zablesklo a hrom následoval prakticky vzápětí. Lán jedovatého plevele zmizel pod náhlým přívalovým deštěm v zemních dírách.

Na průzoru helmy se rozprskly velké kapky a stékaly po silném skle. Vypnul baterku a stiskem brady spustil noční vidění, zatímco neustále ukrajoval vzdálenost ke kopci. Miles se zastavil, ale ne kvůli nedostatku světla. Na rozdíl od člověka dostal do vínku genetické úpravy, díky kterým dokázal vidět prakticky v naprosté tmě.

„Co se děje?“ zeptal se X a zvedl pušku.

Oba tiše několik chvil naslouchali, zatímco je bičoval jedovatý déšť. Pes konečně vyběhl k pahorku. X spustil pušku a opatrně ho následoval.

Šedesát metrů před ním trčely ze země cihlové základy. Kopec se tyčil tři nebo čtyři patra do nebes. Setřel botou bláto ze staré silnice křižující terén. Silnice byly dobré. Ne tak dobré jako hlavní tah, ale rozhodně nehrozilo takové riziko, že něco přehlédnete, jako v blátě.

Ze země čněly v divných úhlech kovové tyče podobné šípům, které někdo rozházel. Před staletími dodávaly celé obci elektrickou energii, ale dnes byly dráty dávno pryč.

Procházel mokrou, zničenou vesnicí a přemýšlel přitom, jestli zde vůbec nějací lidé přežili úvodní smršť atomových bomb, které zničily většinu Starého světa.

Zastavil se a sehnul se k čemusi jinému, co ale také trčelo ze země. Smetl rozmočený prach z kostí lidské ruky. Stáhl z ní prstýnek, prohlédl si ho ve světle baterky a schoval do kapsy. Pak na mělký hrob nahrnul hlínu, která se rychle měnila v bláto.

Narovnal se a znovu se pátravě rozhlédl. Hledal díru, do které prve viděl něco zmizet. Bylo to větší než brouk, a on neměl rád překvapení. Díru našel za pár sekund. Mávl na Milese, zvedl pušku a opatrně vykročil. Pečlivě přitom naslouchal, zda neuslyší křik sirén, ale slyšel jen hrom. Třicet metrů od díry se zastavil a zvedl ruku.

Pes si sedl a čekal na rozkaz.

X zatím ze zadní kapsy vytáhl starou plechovku plnou mincí, které posbíral na cestě pustinou. Hodil do ní prsten a zavřel víčko. Jakmile se ujistil, že je k ní pevně přivázaný tenký drát, hodil ji do díry. Plechovka s řinčením zahájila sestup.

Drát se mu v ruce napjal. Začal přitahovat plechovku zpět k povrchu, ale v odpověď na řinkot se ozval jiný zvuk. Začal jako kvičení, ale rychle přešel do vysokého pískotu.

Vytáhl plechovku z jámy, popotáhl ji pár metrů po zemi a pak zvedl pušku, zamířil na okraj jámy a čekal, co návnada přivede na povrch.

Slyšel, jak příšera škrábe drápy o kameny. Tohle nebyl brouk. Miles stáhl ocas mezi nohy, ale X se ani nehnul a neustále mířil na díru.

Objevila se podivná hlava s ostnatým masitým čírem a obrátila krví podlité oči na plechovku. Nasávala vzduch nosem, který byl v podstatě jen dvěma otvory ve tváři. Pak se příšera podívala na X a zamračila se. Silný déšť ji zřejmě nevyváděl z míry, ani pohled na člověka.

Vytáhla se z díry dvěma dlouhýma rukama, pokrytýma tvrdými šupinami. Měla je po celém těle, od širokých ramen přes hubený trup až po silné nohy.

X něco podobného nikdy neviděl. Nechtěl plýtvat kulkami, a proto rychle pátral po slabinách tvora. Příšera stála na všech čtyřech a prohnutá záda měla samý hřebínek a žebro. Na hrdle se otvíral a zavíral pás silnějších šupin, jak příšera dýchala.

Miles varovně zavrčel a X zamířil přímo na žabernatý útvar. Ve chvíli, kdy stiskl spoušť, příšera sklonila hlavu. Dávka zasáhla měkké maso v otvoru a na deštěm zmáčenou zem vystříkly krev a cucky. Krev vypadala zeleně, ale za to nejspíš mohlo noční vidění.

Neschopna vydat hlásku se příšera zhroutila na zem, kde se pomalu dusila vlastní krví. X spustil pušku a vytáhl nůž. Než ale k příšeře došel, bylo už po ní.

Ohlédl se na psa: „Myslíš, že nám bude chutnat?“

Miles k němu přiklusal, očichal tělo filtrem v obleku, a bez zájmu odešel.

„No jo, asi nebude,“ přikývl X. Shodil mrtvolu zpět do díry a namířil zbraň do zeleně zbarvené tmy. O pár sekund později stvůra dopadla na dno s ohavným žuchnutím a zapraskáním. Ozvěna dopadu utichla a zanechala muže se psem opět v naprosté samotě, smáčené divokým deštěm.

X přešel k převisu na kopci, kde shodil batoh a opřel ho o stěnu. Znovu zkontroloval dozimetr a když se ujistil, že je opravdu v zelené zóně, odložil helmu. Pak se sklonil a sundal helmu i Milesovi. Nakonec vytáhl z batohu tři třiceticentimetrové kolíky a jeden z nich podal psovi.

Ten ho popadl do zubů a odklusal do deště. X ho s dalšími dvěma kolíky následoval. Společně je zarazili do země na třech různých místech tak, aby kolem tábořiště utvořili trojúhelník. X pak s pomocí počítače na zápěstí spustil síť. Jestli se něco pokusí připlížit, objeví se na průhledovém displeji v helmě varování a také se ozve alarm.

Zkontroloval údaje na svém náramkovém monitoru, a když se ujistil, že je vše v pořádku, vrátil se k batohu a vytáhl z něj kotlík a polní vařič, poháněný palivovým článkem s dlouhou životností. Zapnul jej a kotlík pak postavil ven na zem. Nasadil na něj rozkládací trychtýř pro zachytávání vody. Déšť začal ihned stékat do kotlíku, a ten byl za pár minut plný. X ho posadil na vařič a hodil do něj pilulku, která vodu vyčistí od radiace a zabije všechny jedovaté mikroorganismy a bakterie, které nezabije var. Už mu docházely, ale musí s Milesem něco jíst.

Nakonec vylovil z batohu kostku syntetického jídla, kus ukrojil a hodil ho do vody. Hnědý skrojek se roztáhl v jakési klubko hadů. Po pár minutách už z kotlíku voněly nudle a vývar.

X složil své bolavé kosti na hladký kámen.

Jakmile obsah kotlíku vychladl, sáhl dovnitř a podal jednu z nudlí Milesovi, který ji zhltl prakticky bez kousání.

Zatímco se mu věrný psí společník díval do očí, snědl další nudli sám. Myslí mu proběhla vzpomínka. Byl ve své staré kajutě na lodi, která mu kdysi byla domovem, a dělil se o jídlo s chlapcem v kovové čepici. Synem svého nejlepšího kamaráda.

Aaron, vzpomněl si. Aaron Everhart a jeho syn Michael Everhart.

Ve vzpomínce sledoval Michaela, známého pod přezdívkou „Plecháč“, jak vylizuje talíř. Stejně jako ostatní vzpomínky však byla chlapcova tvář nezřetelná a rozmazaná, jako na poškozeném monitoru.

Vytáhl deník a stejně si vzpomínku zapsal. Tak jako ostatní velmi rychle vybledla, ale tentokrát se mu podařilo zachytit ji na papír.

Při dopisování věty si vzpomněl na další věc. Na chvíli, kdy mu Plecháč podal kousek papíru právě před posledním seskokem, při kterém uvázl na povrchu.

Budoucnosti čelte...

Zamrkal. Unavené tělo měl samou jizvu.

„Beze strachu,“ vydechl a zapsal rčení do deníku.

Chvíle, v níž si vzpomněl na konkrétní slova nebo nápis, byly vzácné.

Tak vzácné, že už si ani nepamatoval poslední jasnou vzpomínku.

V dálce se oblohou mihl blesk a X se v mysli vynořila třetí věc. Tentokrát to šlo snadno, protože vzpomínka ho strašila prakticky denně ve chvílích, kdy se snažil v pustině spát. Cítil, jak padá oblaky a ovíjejí ho kožnatá křídla sirény. Viděl modrá světla zdrojů energie – tlukoucí srdce helldivera. Obracely se k němu tři bezvýrazné tváře – kolegové helldiveři včetně ženy, kterou kdysi miloval – zatímco stoupali k Úlu a on padal zpět do pekla.

Tuhle vzpomínku zapisovat nechtěl.

Zavrčel, zatímco vzpomínka pohasínala na pozadí záře blesku. Vrátil knihu zpět do nepromokavého obalu a dojedl večeři. Potom vytáhl pokrývku, kterou měl připevněnou ke spodku batohu, a Miles se mu stočil po boku.

„Dobrou noc, hochu,“ popřál psovi, sáhl pro helmu a přitáhl si ji k pokrývce.

Přitom si všiml vlastního odrazu v hledí. Mihotavý oheň ozářil vyčerpanou tvář, kterou skoro nepoznával.

Cizinec.

Duch.

Prohrábl si rukavicí záplavu šedivých vousů na hranaté bradě. Prstem přejel po jizvě na pravé tváři, táhnoucí se až k obočí. Z odrazu na něj hleděly tmavé oči lemované vráskami, tak černé, že prakticky nebylo poznat, kde končí zornice a začíná duhovka.

Odložil helmu, protože se už nedokázal na sebe dívat. Se zabručením složil bolavé kosti na pokrývku. Záře ohně osvětlovala praskliny v kamenech nad ním. Venku pršelo. Šumění deště ho uklidňovalo, takže nijak nebojoval s vlnou únavy, která ho ihned zalila.

Za pár minut spal a snil o událostech a lidech minulosti. Ale ani ve snech si nedokázal vybavit tváře nebo hlasy. Sny, tak jako skutečnost, byly většinou jen útržky.

Do snu mu vstoupil pípavý zvuk.

Otevřel oči do tmy, když ho probudilo cvaknutí alarmu. Po levici viděl siluetu. Miles stál, vrčel a vyhlížel mimo ochranný perimetr.

X si neobratně nasazoval helmu a přitom proklínal vlastní hloupost. Zapomněl si ji vzít před spaním. Jakmile mu seděla na hlavě, okamžitě na malé mapě vpravo nahoře ve výhledu uviděl několik kontaktů. Ty spustily poplach.

S nadáváním pozvedl pušku a namířil na opuštěnou vesnici. Očima kmital mezi mapou a okolním terénem zeleně zbarveným nočním viděním, ale v proudech deště se nic nehýbalo.

Co se to ke všem čertům děje?

Miles za jeho zády vrčel, ale neobracel se k vesnici. Zíral s vyceněnými tesáky na stěnu za X.

Ten pomalu zvedl pušku ke kamenitému kopci. Napůl přitom očekával, že po úbočí seběhne siréna nebo jiná příšera.

„Co se děje, hochu?“ zašeptal a znovu se podíval na displej. Kontakty se blížily zprava. Miles pořád vrčel na kamení a X si hodil pušku na rameno, aby mohl pomalu prozkoumat šikmou zeď.

Ozvalo se zapraskání a po úbočí se skutálelo několik kamenů. X zalapal po dechu, protože z pevné kamenné zdi náhle zamrkaly dvě ohromné oči a natáhla se paže velikosti dospělého muže, následovaná hrudníkem a nakonec zbytkem těla.

X ztěžka polkl a rychle uskočil zpět, zatímco se stvůra odlepovala od kamene a seskakovala na zem. Dopad více než dvoumetrové obludy otřásl půdou pod nohama, když se kolem jejích kopyt zvedl prach.

„Utíkej!“ zakřičel.

Miles se vrhl do tmy, zatímco stvůra se hrnula rovnou na X. Ten zvedl pušku, zamířil jí na hrudník a stiskl spoušť. Do kamenného brnění, kryjícího životně důležité orgány, se zakously tři kulky.

Kamenná stvůra zařvala a ohnala se dlouhou paží. Rozměrnou dlaní zasáhla hlaveň pušky a vyrazila ji X z ruky. Ten se zapotácel a vytasil z pouzdra blaster. V tu chvíli byl podobný pistolníkovi Starého divokého západu před soubojem.

Namířil příšeře na čelo a stiskl spoušť.

Cvak.

Srdce mu bušilo až v hrdle. Průhledový displej svítil kontakty. Všude kolem se probouzely ze spánku další příšery.

Monstrum před X postoupilo o krok a zvedlo masivní, svalnaté ruce. Kůže vypadala dočista jako nepohodou ošlehaný kámen. X ustupoval z tábora. Zlomil blaster, aby ho mohl nabít, ale nakonec se rozhodl pro útěk.

Příšera ho následovala s tlamou dokořán a řvala přitom tak hlasitě, že přehlušila i dunění hromu. Kamenná římsa se otřásla, protože na ni dopadla čtyři další monstra.

Miles na ně zaštěkal a tázavě se obrátil k X, ten se podíval na pušku a na batoh stále opřený o zeď. Budou se pro ně muset později vrátit.

„Běž, Milesi!“ zakřičel a mávl na psa, aby ho následoval do jedovatého deště. Bojovat budou jindy.

DVA

SOUČASNOST

Seskoková hala páchla potem a strachem. Onen smrad se kapitánu Leonu Jordanovi příčil. Byl to pach Úlu – pach, který čichal každý den svého života.

Za normálních okolností by byla hala plná techniků, inženýrů a helldiverů hotovících se k seskoku na otrávený zemský povrch. Ale dnes nebylo ani vidu po blikajících světlech, ani nezněl odpočet k nevyhnutelnému seskoku. Neznamenalo to však, že by byla úplně prázdná – právě naopak.

Poprvé v dějinách Úlu nebylo na palubě dost helldiverů k seskoku. Zůstali tři. Dva se nacházeli na ošetřovně – jeden se zlomenou páteří po seskoku před lety, a další s rakovinou. Třetí helldiver, Jordanova bývalá milenka Katrina, bručela v base.

Hala byla místo aktivity před seskokem plná stovek lidí, kteří přišli uctít památku mužů a žen, kteří se nevrátili z posledního seskoku. Všichni zírali na plastové příkrovy seskokových trubic, podobné ohromným vajíčkům.

Jen málo z nich vědělo, že u Hilltop Bastion nezahynuli všichni a že se Jordan rozhodl je nechat napospas osudu. V době, kdy vydával rozkazy, mohli helldiveři ještě žít. Ale zrádci si zvolili sami – a zaplatili za to.

„Dnes jsme se tu shromáždili, abychom uctili památku helldiverů, kteří položili své životy při posledním seskoku na Hilltop Bastion,“ duněl kapitánův hlas klenutou prostorou.

Všechny tváře se k němu obracely, když vykročil k seskokovým trubicím. Zastavil se u první z nich a obrátil se, aby si prohlédl shromážděný dav.

V popředí stál poručík Hunt, Jordanův nový první důstojník, s praporčíkem Ryanem po boku, oba v pozoru. Znali pravdu o Hilltop Bastion, ale jako věrní vojáci ji budou chránit vlastním životem, nebo budou čelit následkům. O skutečném běhu událostí vědělo ještě pár dalších. Muži jako Ty Parker, jež nebyli tak důvěryhodní jako Ryan s Huntem. Technik zrovna vychládal o několik cel dál vedle Katriny. Kapitán si stále nebyl jistý, kolik ví šéfinženýr Samson, ale zatím mu byl věrný. A navíc byl příliš cenný, než aby ho vsadil do vězení – nebo vykopl z přechodové komory.

Stále přejížděl očima po davu.

Po Huntově pravici stál seržant Leonard Jenkins, velitel milicí. Také znal pravdu. Vlastně věděl víc než ostatní členové Jordanovy posádky – hlavně o falešné prorokyni Janze. A byť byl doposud věrný, Jordan ho začínal podezřívat, že se mu přestává líbit způsob kapitánova velení. Šlo o jemné náznaky – nenápadné lajdáctví v postoji nebo chvilková zaváhání při plnění rozkazů.

Se seržantem musí něco udělat, ale nejdřív srovná do latě všechny ostatní. Smutně si povzdechl tak, aby ho všichni slyšeli, a pak spustil proslov, který si už několik dní pečlivě připravoval.

„Velitel Michael `Plecháč' Everhart, velitel Rick Weaver, Magnolia Katib, Rodger `Dodger' Mintel, Layla Browerová a Andrew `Trubka' Bolden se možná nevrátili na Úl s palivovými články nebo zásobami, ani nenašli obyvatelné místo, na němž bychom mohli zakotvit, ale jejich oběť přesto nebyla marná. Skrze politováníhodnou ztrátu mnozí z nás pochopili a přijali obtížnou pravdu.“

Na několik sekund se odmlčel.

„Dokázali, že na zemském povrchu čeká lidstvo jedině smrt. Žádná zázračná zelená zóna – žádná oblast bez radiace, kde bychom mohli zasít nové lány. Nic... než... smrt.“

Znovu se odmlčel, aby poskytl slovům čas zapůsobit. Mezi shromážděným davem zahlédl několik obyvatel podpalubí, snadno rozpoznatelných podle špatné osobní hygieny a špinavých šatů. Někteří plakali; jiní stáli s hlavou hrdě vztyčenou, odhodláni uctít památku helldiverů bez emocí. Jordan to oceňoval. Nikdy nevěřil přehnaně citlivým osobám. Lidem jako kapitánka Ashová, kteří jednali bez rozmyslu a srdcem. Podobné chování osobu kompromitovalo a nedovolovalo jí chovat se rozumně.

Jedno bylo jisté: teď mu všichni věnovali plnou pozornost. Dobře. Už měl plné zuby zrádců, zlodějů a hadů. Lidstvo může na Úlu přežít jedině díky naprosté poslušnosti. Nic menšího nebude tolerovat. Čas na jemnůstky skončil.

„Jestli někdo zde stále věří, že nás na povrchu něco čeká, ať předstoupí. Milerád vydám technikům rozkaz k jednosměrné jízdence, abyste mohli povrch řádně prozkoumat,“ ukázal na seskokovou trubici za sebou.

„Znamená to, že končíme s pátráním nadobro?“ ozval se hluboký hlas.

Jordan se snažil najít osobu, která mu skočila do řeči, ale nedařilo se mu to. „Jestli chcete mluvit, předstupte,“ rozkázal.

Dav se rozestoupil a odhalil vyčerpaného Cole Mintela.

„Chcete říct, že můj syn přišel o život jen proto, aby něco dokázal?“

Jordan si odpověď chvíli rozmýšlel. To poslední, po čem toužil, byla scéna s nenaloženým otcem mrtvého helldivera. Kromě toho Rodger svůj part sehrál obdivuhodně, když za pomoci identifikační karty Industrial Tech Corporation od Jordana odhalil, co ve skutečnosti na povrchu je.

„Váš syn zemřel pro víc než jen to, pane,“ rozhodl se přiznat pravdu. „Váš syn zemřel při odhalování toho, co na nás skutečně na povrchu čeká.“

Cole si založil svalnaté ruce, vycvičené dlouhými léty práce se dřevem. Ke kapitánovi se obracely zmatené tváře. Pořád ještě měl jejich pozornost. Ovládal dav, ale aby si vládu podržel, bude jim všem muset prozradit víc, než původně zamýšlel. Pravdu o světě, kterého se děsili, a o představě domova, v niž někteří ještě pořád věřili.

„Rodger a ostatní helldiveři seskočili do Hilltop Bastion kvůli chybným informacím od kapitánky Ashové,“ pokračoval. „Jejich smrt padá na její účet, ne na můj. Doufala, že Hilltop Bastion by se nám mohl stát novým domovem. Ale bunkr byl pouze hrobkou plnou příšer z nočních můr – přesně, jak jsem se obával.“

Cole se stále nepohnul a díval se kapitánovi zpříma do očí. Bude třeba víc než tajemné prohlášení, aby přesvědčil otce, že jeho syn položil život za ušlechtilou věc.

Jordan přejel rukou po hladkém plastovém povrchu seskokové trubice: „Kapitánka Ashová měla svým způsobem pravdu. Hilltop Bastion bylo dobré místo, kde lidstvo mohlo přečkat čas potřebný k oslabení radiace na povrchu. Jenže si ho za domov vybraly sirény a další havěť. Díky informacím od vašeho syna a dalších helldiverů se můžeme v budoucnu podobným místům vyhnout, a přežít na obloze.“

„Jestli jste věděl, že tam dole jsou sirény, proč jste tam mého kluka poslal?“ zavrčel Cole, ruce spustil a sevřel je v pěst.

„Nechápete mě. Nebyl jsem si zcela jistý,“ zaletěl kapitán očima k seržantu Jenkinsovi, který si už Colea zamračeně měřil, připraven ho okamžitě umlčet. Kapitán nechtěl, aby na něco podobného došlo. Nedopustí, aby cokoli porušilo křehký mír na palubě lodi. Ztráta tolika helldiverů sjednotila obyvatele podpalubí a paluby způsobem, jaký ještě nezažil.

„Ztráty vašeho syna upřímně želím, ale Rodgerova smrt nám jen potvrdila domněnky. Život bude pokračovat na obloze dalších dvě stě padesát let, dokud radiace neopadne a bouře se neutiší.“

Naposledy popleskal seskokovou trubici. Kdysi shazovala bomby, které zničily vše na povrchu. Teď shazovala muže a ženy, kteří udržovali loď ve vzduchu.

Po půlminutě ticha se Jordan přinutil k úsměvu:

„Chtěl jsem to udržet v tajnosti, ale váš syn dokázal vyslat k Úlu poslední volání.“

Cole si ho podmračeně měřil, jako by pátral po náznaku lži. „Co syn říkal?“

„Chtěl, aby odhalení příšer v Hilltop Bastion posílilo naše odhodlání. Chtěl, aby jeho příkladu následovali další muži a ženy a bojovali zuby nehty o budoucnost lidstva.“

Kapitán chvíli počkal, a pak dodal: „Rodger věděl, že jeho smrt i smrt ostatních helldiverů zanechá prázdné místo, ale v posledních okamžicích dokázal vyslat poselství odvahy – a výzvu pro nás ostatní, přeživší.“

Dobře viděl, jak Cole polkl a schoval mozolnaté ruce do kapes.

Kapitán se skoro usmál. Dokázal odvrátit lavinu další nádhernou lží. Nepřestával tlačit na pilu.

„Dnes jsme se tu shromáždili nejenom proto, abychom uctili památku našich ztracených helldiverů, ale abychom také uctili živé. A v souladu s posledním přáním Rodgera Mintela uctivě prosím o dobrovolníky. Kdo přijme výzvu? Kdo předstoupí a stane se helldiverem?“

Kdyby měla loď mozek, Michael Everhart by právě seděl přímo v něm.

Hladké tmavošedé stěny na můstku lodi ITC Vykoupení tiše rachotily. Monitory a dotekové obrazovky ukazovaly přímo záplavu dat. Můstek byl oproti Úlu třetinový, a místo jednotlivých pater sestával z jediné kulaté prostory se všemi stanicemi rozmístěnými po obvodu kolem centrální velitelské stanice, která stála jako stůl ve středu můstku.

Celý prostor lemovaly nástěnné monitory a kožené křeslo, otočené čelem k největšímu z nich, před kormidelní stanicí, s další řadou křesel za kapitánským. Jediné, co Michaelovi chybělo, bylo staré dřevěné kormidelní kolo. Tady měli kapitán a piloti k dispozici moderní pilotní ovladače.

Rozdíly v maličkostech Michaelovi neustále připomínaly, že Vykoupení není domov a nikdy nebude. Šlo prostě o plavidlo, s nímž najde Xaviera Rodrigueze, a pak se vrátí na Úl.

Pořád ještě nemohl uvěřit, že je X tam dole ještě naživu, ale stejně tak pochyboval, že se jim povede prchnout z Hilltop Bastion ve zbrusu nové lodi. No, většině se povedlo uprchnout. Ne všichni ale měli to štěstí.

Velitel Weaver a Trubka přišli o život. A kvůli čemu? Aby byli pěšáky v soukromých hrátkách kapitána Jordana? Měl na rukou jejich krev a Michael se hodlal ujistit, že za ni ten zkurvysyn zaplatí.

Ale nejdřív musí přijít na to, jak přežijí.

Soustředil se na obrazovky a snažil se nasát co největší množství informací, ale jeho odbornost se týkala systémů Úlu. Vykoupení bylo mnohem sofistikovanější, novější model než stará vzducholoď, na které vyrůstal. A po pár hodinách oprašování můstku svítilo novotou, jako by právě sjelo z výrobní linky před dvěma staletími.

Klepl na holografickou obrazovku před sebou a vyvolal údaje o letové trajektorii. Oproti Úlu Vykoupení velmi spoléhalo na turbovrtule a trysky. Také bylo vybaveno jediným jaderným reaktorem a chyběly héliové balony, což vysvětlovalo jeho menší rozměry. Součástí výbavy byla i první umělá inteligence, s níž se Michael kdy setkal. Timothy Pepper, manažer Hilltop Bastion, přenesl v okamžiku smrti své vědomí do počítačového programu. A ten právě teď řídil loď.

Podle Timothyho šlo o panenský let. To nevzbuzovalo příliš důvěry. Michael, Layla, Magnolia a Rodger trávili poslední dva dny opravováním celé řady závad, od mechanických po elektrické. Pokaždé, když něco spravili, ozval se další poplach ohlašující novou krizi. V současnosti všichni pracovali v různých částech lodi.

„Timothy, můžeš mi podat situační hlášení o funkčních systémech?“ zeptal se.

„Strpení, veliteli Everharte,“ ozvala se odpověď z reproduktoru.

Michael si při čekání pročítal data, a nedokázal se v koženém křesle usadit pohodlně. Poprvé v životě seděl v něčem, co bylo zbrusu nové.

„Jaderný reaktor běží na osmdesát pět procent, energetická síť je funkční ze sedmdesáti pěti procent,“ ozval se Timothy. „Ale několik sekundárních systémů nefunguje správně. Systémy podpory života jsou v současnosti na jednapadesáti procentech a klesají. Fungují jen tři ze šesti trysek a turbovrtule jsou-“

Oválný průlez na můstek se otevřel a Timothyho větu v půli přerušily kroky. Michael se otočil. V průchodu stála Layla, jeho milenka a nejlepší kamarádka. Z jejího postoje jasně poznal, že nese další špatné zprávy.

„Tady jsi,“ prohlásila.

Vtom se světla na stropě rozsvítila a zalila místnost jasnou září. Laylina pihovatá tvář byla umazaná olejem a blonďatý cop měla přehozený přes rameno. Vytáhla ruce z kapes modré mikiny, v níž schovávala svou atletickou postavu, a podívala se mu do očí.

Michael k ní rychle přešel: „Ahoj. Co se děje?“

„Jsi v pořádku?“ usmála se vřele.

„Ale jo.“ Pak zvedl obočí: „A ty?“

Tmavohnědýma očima zběžně přeletěla můstek, na chvíli ponořená do vzpomínky, jež jí zastínila běžně veselou tvář. Znovu se mu podívala do očí a povzdechla si: „Držím se.“

Než mohl odpovědět, pevně ho objala. „Asi jsi mi prostě jen chyběl.“

„Ty mně taky,“ zašeptal. Od odletu z Hilltop Bastion neměli ani čas si pořádně promluvit. Když nepracovali, spali. Byli tak unavení, že ve vzácných chvílích samoty neměli ani chuť na milování.

„Timothy mi právě podal hlášení o záložních systémech. A nemá dobré zprávy.“

Pustili se, jakmile se vedle nich objevila průhledná postava.

Počítačem vygenerovaný obraz Timothyho odrážel skutečný vzhled mrtvého muže, od staromódních šatů až po pečlivě zastřižené vlasy a vousy.

„Mám v hlášení pokračovat, pane?“ zeptala se UI.

„Teď ne. Jak jsme daleko od souřadnic velitele Rodrigueze? A jak dlouho nám ještě bude trvat cesta?“

„Budu potřebovat další parametry. Jakou rychlostí hodláte letět?“

Michael si promnul kořen nosu. Timothy vypadal a mluvil jako osoba, ale byl jenom stroj. „Očividně bych se tam rád dostal co nejrychleji,“ neodpustil si rozladěný tón.

„Dokud nebudou záložní systémy fungovat správně a dokud nezprovozníme přinejmenším ještě jednu trysku, nemohu maximální rychlost doporučit.“

„Tak tedy současnou rychlostí. Za jak dlouho budeme u X?“

„To záleží na povětrnostních podmínkách, veliteli. Lodní meteorologické senzory nefungují zrovna optimálně, což-“

„Prostě mi dej číslo.“

„Šedesát dvě hodiny, patnáct minut a třicet dvě sekundy,“ odpověděl Timothy.

Layla mu začala masírovat bolavá záda. „Máme čas,“ řekla. „X přežil už tak dlouho. Pár dní navíc nic neznamená.“

„Ale co když ano?“ odtáhl se od ní. Nechtěl být hrubý, ale prostě to nechápala. „Před deseti lety jsme ho opustili. Dokážeš si představit, jaký život musel vést? Celou tu dobu byl sám.“

Od chvíle, kdy se dozvěděl že X žije, Michael nemyslel skoro na nic jiného. Celé dny přemýšlel, jaký asi teď X bude – a zda jim vůbec kdy odpustí.

„Musíme k němu doletět co nejdřív, Timothy,“ obrátil se zpět k umělé inteligenci. „K čertu s optimální výkonností. Plnou parou vpřed.“

„Rozumím, veliteli.“

Layla ho chytila za ruku: „Poslyš, vím, jak se cítíš...“

„Vážně?“

Pustila ho a zavrtěla hlavou: „Ráda bych pomohla, ale moc mi to neusnadňuješ.“

„Snažím se ze všech sil udržet misi na nohou, Laylo.“

V očích se jí zračila rovným dílem láska a rozmrzelost. „Já vím. Bez Weavera velíš ty. Máš hodnost. A my s Mags a Rodgerem věříme, že učiníš správná rozhodnutí.“

„Co tím přesně myslíš?“

Povzdechla si: „Tím myslím, že roztrhat loď na kusy jen proto, aby ses dostal k X o pár hodin dřív, je sobecké. Omlouvám se, ale je to pravda.“

Michael se rychle nadechl, aby se bránil, ale oheň planoucí mu v srdci náhle pohasl, utišen chladivým Layliným dotekem. Měla pravdu. Propletl si s ní prsty.

„Omlouvám se. Neohrozím nás na životě. Musím být trpělivější. Já jen že...“

„Cítíš vinu za jeho osud.“

„Jo.“

Zlehka ho políbila. „Za to, že ho nechali napospas osudu nemůžeš, Michaeli. Může za to Jordan, a ten za to zaplatí. Tak pojď. Najdeme ostatní a dáme si něco k jídlu.“

„Timothy, zruš můj předchozí rozkaz. Drž nás v mezích bezpečné rychlosti.“

„Rozumím, pane.“

Následoval Laylu z můstku s hlavou plnou starostí. K muži, který mu byl prakticky druhým otcem, byli tak blízko, k muži, kterého všichni považovali za mrtvého. Před pár dny nebyl X ničím než duchem minulosti, ale za pouhých šedesát hodin se Michael setká s nejlegendárnějším helldiverem na světě. Co po té dlouhé době jeden druhému řeknou? A co hůř, pozná ho ještě po tolika letech trápení na povrchu?

Oválný průlez se za nimi se sykotem zavřel. Světla podél podlahy ozařovala černou kovovou přepážku. Nikde nebylo ani stopy po malbách a graffiti, které zdobily Úl. Už mu chyběly výjevy, které vídal každý den cestou do práce. Bylo podivné procházet chodbou, kterou prakticky nikdo dosud nekráčel.

„Všechno mě tu děsí,“ prohlásil.

„Nebuď fňukna, Plecháči,“ zasmála se.

„Vážně? Pořád mi tak hodláš říkat?“

„Plecháči, nebo fňukno?“

Hravé laškování přehlušil poplašný senzor. „Co to bylo?“ zeptal se.

Timothy odpověděl o chvíli později: „Drobná fluktuace v elektrické síti. Nyní funguje ze sedmdesáti procent.“

Kráčeli dál. Prohledat všechny prostory, aby našli zásoby potravin, bude chvíli trvat, ale prozatím se musí soustředit na to, jak uvést loď do optimálního stavu. Míjeli průlezy do kajut důstojníků a pak do ubikací posádky.

„Tahle loď je strašně obrovská,“ řekla Layla, „ale nezdá se mi, že by ji navrhli pro takové množství lidí jako Úl. Na to tu není dost kajut.“

Michal si stáhl dlouhé vlasy z čela do culíku: „Vypadá to tak.“

„Nebo možná jen vypadá tak velká, protože jsme tu čtyři.“

Timothy si odkašlal.

„Protože je nás tu pět,“ opravila se Layla.

„Díky,“ ozvalo se z reproduktoru.

Usmála se. „Jsem ráda, že máš také smysl pro humor,“ a Michaelovi pošeptala, „ale pořád mu nevěřím.“

Jestli ji Timothy slyšel, pak se to rozhodl nedat najevo.

Michael zpomalil, protože se právě blížili k největšímu průlezu na lodi. Nápis nad ním oznamoval světu, že zde leží ZBROJNICE. Poté, co ztratili většinu zbraní a munice na Hilltop Bastion, byla právě tahle místnost na prvním místě seznamu prostor k prohledání. Zkusil otočit kolem na dveřích, ale ani se nehnulo.

„Nepovolí?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou a podíval se na jednu z černých koulí sloužících Timothymu jako oči.

„Mohl bys mi je odemknout?“

„Strpení,“ odpověděla UI. A o sekundu později ohlásila: „Omlouvám se, veliteli, ale zámek je na zakódované heslo.“

Michael si poškrábal strniště na bradě a obrátil se k Layle. Ta znovu pokrčila rameny.

„Nedokážeš ho obejít?“ zeptal se Timothyho.

„Nemám příslušné oprávnění. Tyto prostory uzamkl generál Stan Lorn 15. března 2075. Obejití systému by mohlo mít za následek spuštění autodestrukčního mechanismu.“

Layla zavrtěla hlavou: „O čem to sakra mluví? Že se loď sama vyhodí do luftu, když se pokusíme tyhle dveře otevřít?“

„Na to si posvítíme později. Nechme to teď být,“ trhl hlavou Michael a vykročil dál chodbou ke strojovně. Jakmile k ní došli, Layla otočila kolem a Michael jí pomohl otevřít průlez. Chabě osvětlené schodiště sestupovalo o několik pater níž. Do tváří je cestou do útrob udeřil horký vzduch.

Na půli cesty dolů už byli pěkně zpocení. Čím hlouběji sestupovali, tím větší bylo vedro. Téměř u paty schodiště zaslechli hovor. Hlasitý hovor. Podle všeho hádku.

„Říkám ti, že nemáme dost!“ křičela Magnolia.

„Máme dost, ale jen taktak,“ odpovídal Rodger. „Musíš mi věřit!“

Layla se zastavila v průlezu pod Michaelem a otočila k němu hlavu. Gestem naznačil, ať jde dál, a následoval ji do strojovny. Podél celé místnosti se táhly pochozí lávky a plošiny, shlížející na generátory a motory.

„Takže to veliteli Everhartovi hodláš říct ty?“ zeptala se Magnolia. „Protože já mu špatné zprávy říkat nehodlám.“

Stála s Rodgerem u řady skříněk a držela něco, co vypadalo jako padák. Okamžik ticha v rozhovoru ihned vyplnilo hučení strojů.

„Co se děje?“ zeptal se Michael.

Magnolia se k němu prudce otočila. Shrnula si z čela pramen modrých vlasů za ucho, odfrkla si a ukázala na Rodgera. Ten si otřel pot a také se podíval na velitele. Páska, která držela rámeček jeho brýlí pohromadě, se uvolnila, a jedna z obrouček se mu svezla přes oko. Posunul ji prstem do správné pozice a pak si rukávem otřel umazané čelo. Stále však Michaelovi neodpovídal, takže se slova chopila Magnolia.

„Máme dost materiálu na dva padáky, ale podle Rodgera bychom z něj dokázali spíchnout tři, možná dokonce čtyři. A to je podle mě nebezpečné až běda.“

Michael se zmateně obrátil k Layle: „Na co potřebujeme padáky?“

Layla si však vrazila ruce do kapes mikiny a nepodívala se na něj. Michael se tedy obrátil k Rodgerovi s vědomím, že z něj vypáčí jasnou odpověď – Rodger byl totiž chronicky neschopný lhář.

„Na co potřebujeme padáky?“ zeptal se znovu.

Náhle se mezi nimi objevil Timothyho hologram.

Všichni se na něj podívali.

„Velmi se omlouvám, veliteli Everharte, že jsem vám to nepověděl dřív, ale na souřadnicích, které odvysílal pan Xavier, není kvůli masivní bouři bezpečné s Vykoupením přistát.“

„A tys mi to neřekl, protože...?“

„Řekl bych, ale skočil jste mi do řeči.“

„Přece jsi tvrdil, že lodní meteorologické senzory nefungují.“

Chvíli bylo ticho. „To má být otázka?“ zeptal se konečně Timothy.

„Ano.“

„V tom případě je to pravda, veliteli. Meteorologické senzory nepracují správně, ale radar ukazuje, že dvě stě šedesát kilometrů čtverečních povrchu kolem zdroje posledního nouzového vysílání bičuje bouře. Abyste se dostali k panu Xavierovi, budete muset proskočit bouří nebo projít pěšky zhruba osmdesát kilometrů radioaktivním územím.“

TŘI

PŘED ČTYŘMI ROKY

Xavier Rodriguez sledoval bouři z bezpečí starého auta uvázlého na okraji útesu. Duněl hrom – neustálý rámus, který otřásal kovovými stěnami kolem něj. Celá staletí seděla pancéřová dodávka na vrcholku kopce, kdysi nepochybně obrostlého keři a stromy. Bývalí uživatelé – pár vojáků – teď leželi v mělkém hrobě vedle prázdných pneumatik. X se rozhodl uctít staré způsoby zahrabávání lidských pozůstatků do děr v zemi.

Teď už byl ale opět v bezpečí uvnitř, za volantem na rozpraskané kožené sedačce, s Milesem stuleným po boku. Interiér byl navzdory stáří překvapivě dobře zachovalý. A navíc mu poskytl nejlepší nález ze všech: mapu vojenských bunkrů Spojených států amerických. Nešlo o majetek ITC, takže doufal, že v nich najde palivové články, jídlo, zbraně a snad i další lidi.

Naklonil se kupředu a přečetl si nápis na jedné stěně. Nějaké sériové číslo. To málo, co věděl o Starém světě, získal právě podobnými zkušenostmi. Autu se říkalo Stryker a během války sloužilo vojákům jako mobilní velitelství. Elektrické a mechanické systémy už sice byly dlouho mimo provoz, ale jeden z teleskopických zaměřovačů pořád fungoval a X si byl celkem jistý, že se mu povede zprovoznit i rádio.

Tlustým sklem sledoval město, skrápěné bouřlivým deštěm. V útrobách hustých oblaků svítila žlutá světla.

Při náhlém škrábavém zvuku nadskočil. Miles mezitím zvedl hlavu k čelnímu sklu, po němž zvenčí lezl pavouk s fialovýma nohama. Zobákovitými čelistmi klofal do skla a prohlížel si X tuctem vypouklých očí.

„To nic, chlapče. Jen brouk.“

Hmyz ještě chvíli ťukal do skla, ale pak přelezl do pravého horního rohu a přitiskl se ke sklu.

„Asi jsme si našli nového kamaráda,“ zašeptal X.

Dokud bude venku, nebude mu vadit. Najednou se mu v hlavě vynořil obraz následků kousnutí. Jed rozložil kůži oběti a pomalu požíral celou nohu. To bylo před dvaceti lety, kdy X musel sledovat, jak kolega helldiver umírá, pokousán právě takovým pavoukem. Zmutovaný pavoukovec dokázal jediným kousnutím zabít dospělého muže během pár sekund.

Bouře nad městem běsnila a koupala rozpadlé budovy v přívalu jedovatého deště. Ze své vyvýšené pozorovatelny X hezky viděl na ohromný kráter na druhé straně města. Bomba srovnala skoro všechno se zemí a nezůstalo po ní nic než zkroucené prsty ocelových výztuží a betonové základy. Kopec, na kterém vůz stál, byl spálený na uhel, nezbyly dokonce ani pařezy. Strmé svahy staletí po výbuchu zdobily hladce opálené a zaprášené kameny a balvany.

Mohl jen hádat, ale možná, že vojáci dojeli sem na kopec, aby zhodnotili škody po výbuchu. Z nějakého důvodu už auto neopustili a rozhodli se zemřít uvnitř mobilního velitelství. Třeba trpěli otravou z radiace, nebo jiným zraněním. Těla byla příliš rozpadlá, než aby to dokázal zjistit s jistotou.

Aspoň je nedostaly stvůry.

V záři několika blesků přitáhl jeho pozornost pohyb. Sledoval jej k jedné z děr na ulici. Nejasná postava do ní vlezla a zmizela. Díry v silnici vedly do rozsáhlého systému kanalizace a tunelů metra pod městem a X se jim usilovně vyhýbal. Muž a pes neměli jediný důvod tam dolů vkročit.

Přesto bude muset dříve či později najít cestu přes pole trosek. Tady už se nemůžou zdržovat o moc déle. Zase jim docházelo jídlo, a měl už jen dvě patrony do blasteru a poslední zásobník do pušky.

Miles zvedl hlavu, zavětřil a uvelebil se pohodlněji. Skrývali se v autě několik dní, možná víc. Už zase ztratil pojem o čase.

Přerušované hřmění pokračovalo. X ten zvuk jistým způsobem uklidňoval. Přál si, aby se zde mohl skrývat déle, ale pobřeží bylo ještě stovky mil daleko.

Ještě jednou se podíval na pavouka a potom uzavřel vnitřní poklop okna. Vnitřek vozu se ponořil do tmy. Zapálil nouzovou svíčku, postavil ji na palubní desku a pak přelezl do hlavního prostoru za sedadlem, kde zapálil druhou svíčku. Plameny svící zalévaly teplým svitem monitory a rádio a řadu zaprášených sedaček.

Miles se mu věrně postavil k boku, zatímco vytahoval z kapsy knihu a v matné záři ji otevřel. Vypadl z ní obrázek, fotka palem ve větru na pláži. Písek omývalo tyrkysově modré moře. Tam mířil, i když dobře věděl, že podobný výjev nenajde.

Ten obrázek našel při prohledávání jednoho bunkru před dvěma lety, zrovna když začínal propadat šílenství. A našel i tuhle nepopsanou knihu. Dnes její stránky plnila jeho slova a jiné věci, které za ta léta nasbíral.

Pomáhala mu vzpomínat na všechny, které ztratil: na Rhondu, jeho ženu, a Aarona Everharta, nejlepšího kamaráda. Také v ní zaznamenal popisy lidí, které stále hledal: Michaela Everharta, Magnolie Katib a Katriny DaVitaové. Popsal je dle nejlepšího vědomí a svědomí, aby nezapomněl.

Také v ní zaznamenal jména osob, kterých by se rád na pár věcí zeptal, jako třeba kapitánky Marie Ashové a poručíka Leona Jordana – lidí, kteří ho nechali napospas osudu.

Zapsal poznámku o pavoučím jedu, odložil knihu vedle svíčky a natáhl se pro batoh. Vylovil z něj zdroj energie, postavil ho vedle rádia a obě zařízení propojil. Druhým drátem pak připojil zápěstní monitor ke zdroji energie.

Miles zvědavě sledoval, jak bodá prstem do poškrábaného dotykového displeje monitoru. Zatímco se rádio nabíjelo, napojil se do systému, díky kterému bude moci vysílat na libovolné otevřené frekvenci.

„Třeba mě kapitánka Ashová tentokrát uslyší,“ bručel přitom.

Při zvuku jeho hlasu zavrtěl Miles ocasem a X ho pohladil po měkké srsti. Nebýt Milese, nevěděl by, co si počít. Vzhlédl a zkusil spočítat, jak starý asi pes může být. Byli spolu už od Háda. Celý rok odolával pokušení vloupat se do kryogenního sálu a vybrat si společníka, a pak spolu ještě rok žili ve městě. Odešli asi před čtyřmi lety. Milesovi by tedy mělo být pět let. Vážně už tak dlouho neviděl člověka? Šest dlouhých let?

Dál hladil psa a doufal, že genetické úpravy ITC mu daly do vínku dlouhý život.

Přepadl ho hluboký splín. X žádné podobné modifikace neměl, a s každým dnem tak stárl a slábl. Vystavení radiaci a řada zranění si také vybíraly svou daň. Nebyl si jistý, jak dlouho ještě vydrží.

Musíš jít dál. Nesmíš se nikdy zastavit.

Jestli zemře, Miles sám v pustině nepřežije. X ho sobecky vytáhl z kryospánku, a proto za něj nese plnou odpovědnost.

Rádio se náhle s praskotem probralo k životu a obrazovka zmodrala. Začala po ní běžet data.

„A jedeme, Milesi,“ přikývl spokojeně. S pomocí počítače na zápěstí zjistil současnou pozici. Databáze mu prozradila, že se nalézá na okraji místa jménem Asheville v Severní Karolíně. Jméno mu nic neřeklo, ale poctivě ho zapsal do knížky, aby na ně nezapomněl.

„Buď zticha, chlapče.“

Table of Contents

JEDNA

DVA

TŘI