© Brigid Delaney, 2022

© translation Tomáš Piňos, 2023

ISBN 978-80-242-9781-1

Obsah

Úvod

Kdo byli stoikové?

1. část ZÁKLADY

Jak… být smrtelný

Jak… řešit důležité věci

Jak… se vyrovnat s pohromou

Jak… být v pohodě

Jak… být dobrý

Jak… být bez starostí

2. část ŽIVOT A JEHO ABSURDITY

Jak… být klidný

Jak… být umírněný

Jak… se projevovat na sociálních sítích

Jak… být spokojený s tím, co mám

Jak… překonat strach z promeškání a sklon ke srovnávání

Jak… překonat úzkost

3. část ROZHODUJÍCÍ CHVÍLE

Jak… truchlit

Jak… zemřít

Doslov

Poděkování

Zdroje

O autorce

„Vyžaduje to hodně odvahy, vnímat svět v celé jeho zkaženosti, a přesto ho milovat.“

— Oscar Wilde

„Přijímejte věci, které vám přináší osud, milujte lidi, se kterými vás spojuje osud, a dávejte do toho celé srdce.“

— Marcus Aurelius

„Žijeme v době, v níž by chtěli žít géniové. Velké osobnosti se neformují v tichém poklidu života ani na pokojném místě. Návyky čilé mysli se utvářejí, když se potýkáme s potížemi. Velké potřeby vyžadují velké ctnosti.“

— Abigail Adamsová, dopis Johnu Quincymu Adamsovi, 19. ledna 1780

Úvod

V jaké době to žijeme! Říkala jsem si to každý den, zatímco jsem se hrbila nad laptopem; oči jsem měla unavené ze zírání na obrazovku a děsily mě zprávy proudící skrze ni ze všech koutů světa. Zdá se, jako bychom prožívali permanentní krizi, během níž jedna převratná globální událost střídá druhou, aniž by se kdokoli z nás mohl zastavit a přizpůsobit neustále se měnící, čím dál pochmurnější realitě.

Vnější chaos je zjevný – klimatická krize, pandemie, přetrvávající rasismus, rostoucí nerovnost a prudce stoupající životní náklady, války, nárůst psychických poruch – a pak tu je vyhoření, narůstající závislosti a užívání návykových látek, zotročení mobilními telefony, narušený pocit společné řeči, zneužívání a nenávist na sociálních sítích, nacházení útočiště v našich domovech, na obrazovkách, platformách a v komnatách ozvěn a existenciální sklíčenost, způsobená nedostatkem rituálů, života v komunitě nebo sdíleného smyslu žití.

Být člověkem dnes působí, jako bychom čelili ohromnému tlaku vody, kterou na nás někdo stříká z hadice – je to přílišná síla na to, abychom otevřeli oči.

A přesto prožíváme podivuhodné věci. V počátcích pandemie jsme měli téměř šílený pocit, že se něco děje. Bariéry mezi lidmi – přáteli i cizími lidmi – na chvíli zmizely a nahradila je zvláštní, téměř závratná družnost. Během oněch zvláštních dnů na podzim roku 2020 jsme pocítili záblesk odlišného způsobu bytí.

Nacházení smyslu žití mi vždycky pomáhalo překonat potíže. Smysl žití je jako mapa – a pomocí mapy můžete nalézt cestu. Říkala jsem si, že když uprostřed chaosu a divů naleznu smysl existence a přijdu na to, jak mohu tyto časy přečkat, zvládnu vše, co mě čeká. Zdálo se totiž, že budoucnost bude divoká. Možná divočejší než cokoli, co se dělo předtím.

Jediný problém tkví v tom, že nám naše kultura neposkytla – a stále neposkytuje – smysl žití nebo mapu, jejíž pomocí bychom přečkali několik posledních let. V naší sekulární společnosti neexistuje žádné náboženství ani široce přijímané společenské a morální nástroje, jejichž pomocí bychom se dokázali vypořádat s čím dál složitějšími výzvami. Řešení musíme nacházet sami. Jak ale můžeme nacházet stálý smysl žití v době neustálých změn? A jak můžeme stát nohama pevně na zemi a nenechat se unášet úzkostí z toho, že se společnost rozpadá? Jak můžeme být navzdory chaosu optimističtí a jednat účelně? A co znamená být dobrým člověkem a chovat se eticky? V naší kultuře jsem neviděla nic dost silného, co by nám přineslo stabilitu.

Potřebovala jsem pořádnou dávku moudrosti, abych tyto trýznivé časy zvládla. Kde bych ji ale mohla nalézt?

V předchozích knihách jsem se zabývala internetem a globalizací (This Restless Life) a zdravým životním stylem (Wellmania) a rovněž jsem hledala odpovědi. I při psaní této knihy jsem něco hledala, ne však ve vnějším světě. Nahlédla jsem do svého nitra.

Hledala jsem způsoby rozvíjení vnitřního života – vnitřní síly, která by mi sloužila až do konce. Tato moudrost by měla řídit moji intuici, jak se chovám k ostatním lidem, jak vnímám svět a jak se vyrovnávám se zklamáním a ztrátami, radostí a hojností. Měla by ale působit i v mém nitru – měla by mi pomoci nalézt smysl žití a vytvořit mapu, nastavit morální kompas a rozvíjet schopnost být klidná a odvážná uprostřed globálního chaosu a v chaotickém osobním životě.

Shodou okolností (více se tím budeme zabývat později) jsem takovou moudrost objevila hluboko v minulosti, v antické filozofii stoicismu.

Stoikové, kteří byli vždycky užiteční, se stali ještě potřebnějšími v březnu roku 2020.

Šeptali z minulosti: „Jsme tady, jsme tady…, vždycky jsme tady byli.“

Zabrousila jsem tedy do minulosti. Objevila jsem období podobné dnešní době – období plné chaosu, válek, epidemií, zhoubných nákaz, proradnosti, korupce, úzkosti, přílišného požitkářství a strachu z klimatické apokalypsy. Byly to časy, kdy lidé hledali stejné odpovědi, po kterých prahneme dnes. Ve starověkem stoicismu jsem nalezla jedince, kteří stejně jako my toužili nalézt smysl života, chtěli být celiství a pokojní, milovat a být milováni, žít harmonickým rodinným životem, mít uspokojující a smysluplnou práci, rozvíjet důvěrné přátelské vztahy, podílet se na fungování komunity, patřit k něčemu, co je přerůstá, žasnout nad krásou přírody, prožívat záblesky hlubokého úžasu, klást si spoustu otázek, jak všechno vzniklo, a nakonec to vše přestat řešit.

„Jsme tady, jsme tady…, vždycky jsme tady byli.“ A tak jsem se vydala za stoiky skrze dvě milénia – abych zjistila, jestli by nám staré způsoby bytí mohly pomoci.

Jak a proč jsem začala tuto knihu psát

S filozofií stoicismu jsem se poprvé setkala v roce 2018, o rok později jsem ji začala zkoumat a psát o ní pro tuto knihu a v polovině roku 2022 jsem tento projekt dokončila.

Období, během kterého jsem tuto knihu psala, bylo tak zvláštní, neuspořádané, chaotické a bezprecedentní – a bylo tak zoufale třeba, aby o tomto tématu někdo psal –, že se zdálo, že je můj projekt tajuplně předurčený. Uprostřed pandemie se poznání stoicismu stalo darem. Jako by se odehrával vědeckofantastický román, jehož hrdina je hnán do budoucnosti superschopností, která ho osvobodí, je-li správně využívána.

Jak jsem se ale ponořila do starověkých učení, ze kterých se dochovaly (až na nemnoho pozoruhodných výjimek) jen fragmenty, a do poznámek tehdejších studentů? Zpočátku to bylo věcí náhody.

V září roku 2018 mi editorka deníku The Guardian – kolegyně a dobrá kamarádka Bonnie Malkinová – přeposlala lákavou tiskovou zprávu. V předmětu e-mailu stálo: „Chcete být šťastní? Žijte jeden týden jako stoikové.“ Jednalo se o internetový experiment, řízený výzkumníky z britské Exeter University, v rámci kterého se 7000 účastníků snažilo žít jako pradávní stoikové. Tito lidé se účastnili každodenních čtení a diskusí. Na začátku a na konci každého týdne byla testována jejich úroveň štěstí a výzkumníci se snažili zjistit, jestli stoický způsob života vedl ke znatelné změně štěstí. Bonnie mi navrhla, abych o tom napsala zábavný sloupek.

Podle tiskové zprávy měl tento stoický týden pět principů. I dnes, o několik let později, se k těmto principům pravidelně vracím.

1. Uznejte, že mnohé z toho, co se děje ve vašem životě, nemůžete mít pod kontrolou.

2. Uvědomte si, že vaše emoce jsou produktem toho, jak uvažujete o světě.

3. Přijměte, že se vám občas musí dít špatné věci, tak jako komukoli jinému.

4. Považujte se za součást většího celku – za součást lidské rasy a přírody –, nikoli za izolované jednotlivce.

5. Uvědomte si, že cokoli, co máte, není vaše, ale je to vypůjčené a jednoho dne to bude vráceno.

Jeden týden na studium stoicismu nestačil. Mnohé principy byly složité a zahrnovaly klauzule a výjimky, podivná pravidla a neznámé teorie. Text byl občas zapeklitý; větná stavba byla – i vlivem překladu – komplikovaná a některé věty bylo třeba přečíst několikrát, aby bylo možné rozluštit jejich význam.

Sloupek, který jsem o svém stoickém týdnu napsala pro The Guardian, popisoval, jak je obtížné, ale i stoické absolvovat stoický týden s kocovinou.

Stručně řečeno, nepochopila jsem pointu.

Něco z tohoto prožitku nicméně přetrvalo. O rok později jsem se k tomu vrátila s odhodláním, že strávím stoický týden poněkud seriózněji. Shromáždila jsem skupinu přátel, kteří ho měli absolvovat se mnou. Setkali jsme se osobně v Sydney a virtuálně na WhatsAppu, abychom diskutovali o každodenní četbě a uplatnění různých principů. Tato různorodá skupina lidí (zahrnující realitního agenta z Byron Bay, ekonomického zpravodaje deníku The Australian, aktivistu politické organizace GetUp!, studenta práv a začínajícího kněze) dychtila po pravidlech, přísnosti a logice, jež stoicismus nabízel. Stoikové s oblibou čelili životu, vnímali ho takový, jaký je, hluboce ho milovali (navzdory i díky všemu) a nakonec se jím přestali zabývat. Díky nepopiratelné moudrosti stoiků a jejich odhodlání čelit nepříjemným věcem – realitě – jsem začala stoicismus obdivovat, i když jsem ho občas chápala jen stěží.

Abych ho pochopila, potřebovala jsem delší období než týden. Můj druhý stoický týden skončil. Skupina na WhatsAppu se rozpustila. Zůstal mi příslib nového způsobu vnímání světa, nového způsobu bytí, který byl ve skutečnosti velmi starý. Potřebovala jsem se ale od někoho učit, s někým se přít a testovat různé myšlenky v reálném čase – zkrátka jsem potřebovala stoického přítele a mentora.

Doufám, že v této knize jím pro vás budu já. Nejprve se ale vraťme na začátek a seznamme se s člověkem, který učil mne.

V roce 2019 jsem zašla se starým kamarádem Andrewem na oběd. Andrew fungoval v korporátním světě, výsledkem našeho náhodného setkání při uvedení knihy však bylo přátelství, založené na lásce k diskusím o různých myšlenkách – často však vedeným z protichůdných úhlů pohledu. Během oběda jsem mu vysvětlila, že jsem absolvovala stoický týden. Stoická učení byla komplikovaná, náročná a pro mou moderní, stále něčím rozptylovanou a roztěkanou mysl – ovlivněnou neshodami na twitteru a různými kulturními neshodami – byla příliš strohá, vážná a obtížně stravitelná.

Andrewovi se ale na stoicismu něco zamlouvalo. Během několika týdnů před naším dalším setkáním jsme ho prostudovali a dospěli k tomu, že je namísto náboženství a navzdory hluboce zakořeněnému morálnímu relativismu našeho věku pro Andrewa vhodný. Zatímco jsme popíjeli v hospodě Surry Hills, Andrew byl velmi nadšený z toho, jak mu stoicismus pomáhá v rodičovství, práci a jednání s kolegy. Andrew byl metodičtější a organizovanější než já – a mnohem méně posedlý zdravým životním stylem.

Řekl mi, co se mu na stoicismu zamlouvá: „Líbí se mi, že je to intelektuální, racionální způsob života – a líbí se mi, že je celkem praktický. Ideály, které zahrnuje, jsou dosažitelné a uznávají naše silné a slabé stránky – místo aby nás nutily do něčeho, co pro nás může být obtížné, a definovaly úspěch jako něco, co je pro většinu lidí nedosažitelné.“

Byl ale stoicismus vhodný pro mě? Mám velmi odlišnou povahu. Jsem ukvapenější, moje energie je chaotická. Mohl by stoicismus vyhovovat Andrewovi i mně? Nebo je vhodný jen pro určité osobnostní typy? Bylo to v polovině roku 2019, kdy jsem cestovala, psala články a věnovala se knižním projektům, takže jsem si řekla: co mohu ztratit? Moje racionální já mi rovněž říkalo, že bych to mohla vyzkoušet. A intuice mi říkala, že to ve skutečnosti potřebuji.

Následovaly dva roky diskusí, sporů, čtení a uplatňování stoické filozofie v každodenním životě, zahrnujícím práci, lásku, mezilidské vztahy, rodičovství, oblast zdraví, duševní pohodu, fyzickou zdatnost, smrtelnost, politiku, touhu, zodpovědnost, vlastnictví domácího mazlíčka, sociální sítě, duševní zdraví, peníze a ctižádost.

Během tohoto neformálního studia jsem učinila mnoho pozoruhodných objevů. Uvědomila jsem si, že tato filozofie, předcházející křesťanství, působí mnohem modernějším dojmem než křesťanství – a že je mnohem víc rovnostářská, zahrnuje ženy a postrádá hierarchii (mohli byste usilovat o dosažení stoického ekvivalentu svatosti – tedy stát se stoickým mudrcem, zatím jsem ale nepoznala nikoho, kdo by se tím pyšnil).

Navzdory omezené představě o ukázněných, soběstačných a izolovaných jedincích se stoikové hluboce zajímali o společenský a komunitní život. Jejich vnímání přírody a vesmíru bylo extatické, komplexní a hluboké – a jejich písemnosti byly prodchnuty divokými fragmenty pohanství.

Stoikové rovněž definovali duševní rozpoložení, o které bychom měli usilovat – jedná se o ataraxii (doslova „bez rozrušení“), pečlivě vyvážený, klidný stav, který není štěstím, radostí ani žádným extatickým stavem, jehož můžeme dosáhnout během náboženských nebo mystických prožitků nebo když jsme zamilovaní anebo když užíváme kokain. Ataraxie je spíše spokojený nebo mírumilovný stav, během kterého se svět kolem vás může rozpadat, aniž by tím byla narušena vaše vyrovnanost.

Na stoicismu jsem nejvíce obdivovala jasné vnímání lidství – vždycky realistické, nikdy cynické. Není žádný Bůh na nebesích, který by sestoupil na zem a zachránil vás, ani posmrtný život. Máme jen sebe a ostatní – a i když máme všichni svoje chyby, stačí to. Jelikož však máme jen sebe a ostatní, tato filozofie vyžaduje, abychom této výzvě určitým způsobem čelili – dělali, co je v našich silách, byli racionální, snažili se být ctnostní (později se budeme podrobněji zabývat tím, co to znamená), žili v souladu se svojí podstatou a chovali se k ostatním tak dobře, jako se chováme ke svým bratrům a sestrám. To je vše, co můžeme dělat a co může být učiněno.

Stoikové byli realističtí ohledně našich limitů. Tvrdili, že i když se můžeme snažit přesvědčit ostatní, aby dělali, co chceme, nebo se chovali, jak chceme, vymyká se to naší kontrole. Neplýtvejte tudíž svojí energií ve snaze měnit ostatní.

Stoikové měli rovněž jasný postoj ke smrti. Přemýšleli o ní každý den, neboť si uvědomovali, že umírají každý den. Podle nich bychom měli uctívat zemřelé, ale neměli bychom investovat příliš času a energie do zármutku. Když jsou moji přátelé zdrcení zármutkem a dychtí po určitém návodu, jak se s touto neznámou zkušeností vyrovnat, nabádám je, aby studovali díla stoiků, stará zhruba dva tisíce let.

Zatímco jsem tuto knihu psala, stoicismus se mi vryl pod kůži. Nestalo se to ihned, ale pozvolna. Začala jsem uplatňovat tuto filozofii ve složitých situacích a zjistila jsem, že mi pomáhá jednat a chápat svět. Stoicismus se pro mě stal filozofií, kterou mohu uplatňovat celý život. Mohla bych ji využít dokonce i během umírání.

Uprostřed tohoto procesu udeřila pandemie – událost, která vzhledem k souvisejícím útrapám, zhoubným nákazám a přípravám na smrt poskytla mému a Andrewovu studiu zvláštní význam. Když se začal projevovat covid, byla jsem v Kambodži: obrovské parkoviště u chrámu Angkor Wat bylo pusté, až na několik úzkostlivých řidičů rikši, kteří měli málo práce; starodávné ruiny se blyštily ve světle rozbřesku; osamělá buddhistická jeptiška žebrala o almužnu; mezi ruinami hnízdili krkavci; nebyli tam žádní turisté. Vrátila jsem se do Sydney a o týden později byly uzavřeny hranice. Určitou dobu – v počátcích pandemie, kdy byli lidé zmatení, přicházeli o práci, se strachem sahali na dveřní kliky a omývali potraviny – mě vyhledávali přátelé, pro které jsem byla jakousi mluvčí starých civilizací. Ptali se mě, co by dělali stoikové. Žádali mě, abych jim vstříkla stoicismus přímo do žil.

Určitou dobu jsem to brala vážně – vytvořila jsem účet na instagramu, nabízející stoické rady ve formě snadno stravitelných, zenových kóanů. Za takřka svépomocnými řádky, jejichž autory byli Marcus Aurelius, Epiktetos nebo Seneca, se ale skrývala náročná a významná teorie, mapa života v době bouřlivých časů.

Stoicismus se pro mě stal neuvěřitelně užitečnou a překvapivě praktickou filozofií. Pomáhal mi zachovat klid během pandemie a poskytl mi důvod, proč bych se měla věnovat i jiným věcem než jenom pečení. A nejen to – stoicismus mě začal měnit. Jak řekl francouzský filozof Jean-Paul Sartre: „Filozofie vedoucí k naprosté existenciální transformaci jednotlivce; filozofie, která by ho mohla naučit žít.“ Jinak řečeno, stoicismus vám může změnit život – tak jako změnila ten můj.

Jsem za toto učení hluboce vděčná. A cítím se blízko svých učitelů, přestože jsou už dlouho mrtví.

Stoičtí filozofové, se kterými se v této knize setkáte – Epiktetos, Seneca a Marcus Aurelius –, žili před mnoha staletími, v mnoha ohledech se nám ale velmi podobají. Jejich obavy byly tak moderní, že mám pocit, jako by žili dnes. Když se ohlédnu, vidím je.

Nestala jsem se přitom fanatickou zastánkyní stoicismu. Rozčilovala mě některá stoická učení – a mezi mnou a Andrewem docházelo občas k vášnivým sporům. Bylo možné, abychom byli šťastní, nebo to nejlepší, v co jsme mohli doufat, byla spokojenost? A jak jsme mohli ovládat svoje emoce a tužby? Nešlo jen o nadvládu mysli nad hmotou – ve hře byly i hormony, nervová spojení a podvědomí!

Stoicismus, kladoucí důraz na zodpovědnost za vlastní charakter a uznávající omezenost sféry našeho vlivu, o společenské spravedlnosti a prosazování společenských změn říká, že to nejsou témata, jimiž by se měl praktikující stoik zabývat.

S Andrewem jsme se procházeli, mluvili, přeli, četli – a snažili se to všechno rozlousknout. V druhé polovině roku 2020 jsme byli sousedé na malém předměstí Sydney, zvaném Tamarama, a pravidelně jsme se procházeli podél mořských útesů Bondi a Bronte. Po několika zdvořilostních frázích jsme zabrousili do filozofie. Co to znamená mít dobrou povahu? Co je odvaha? Kam odejdeme, až zemřeme? Jak můžeme ovládat zlobu? Jaký máme pocit z toho, když dáváme, aniž bychom za to něco dostali? Až po několika měsících těchto procházek jsem si uvědomila, o co jsem se snažila: chtěla jsem přijít na to, jak bych měla co nejlépe žít.

Značná část této knihy je produktem našich diskusí.

Kam jsem při studiu stoicismu dospěla?

Nejsem filozofka ani výzkumnice. Jsem novinářka, už dvě desítky let se věnuji všeobecnému zpravodajství, jež často zahrnuje složitá témata, která se snažím analyzovat pro čtenáře.

Nepovažuji se za odbornici. Mnoho jiných lidí napsalo o stoicismu důkladnější, akademičtější a komplexnější pojednání. O jejich práci se dočtete na následujících stránkách.

Tato kniha je spíše výsledkem experimentu: pokusila jsem se uplatnit některé z hlavních principů stoicismu a zjistit, jestli jsou stále platné.

S radostí vám oznamuji, že platné jsou.

Kdo byli stoikové?

Existují tři hlavní stoičtí filozofové, které vám v této knize představím. Jedná se o Senecu (4 př. n. l. – 65 n. l.), Epikteta (50 n. l. – 135 n. l.) a Marca Aurelia (121 n. l. – 180 n. l.). Všichni tři žili v období zvaném mladší stoa.

Jejich díla zůstala víceméně nedotčená, zatímco z učení dřívějšího období, zvaného starší stoa (zhruba počátek třetího století př. n. l.), se dochovaly jen zlomky.

Každý ze tří stoiků zmiňovaných v této knize nabídl něco jiného. Epiktetos měl za sebou drsnou minulost. Narodil se jako otrok, majitel ho údajně zmrzačil, a když byl osvobozen, začal učit filozofii. Jeho přednášky zaznamenal student jménem Arrian a vznikl z nich Enchiridion (řecký výraz pro „příručku“), základní dokument pro praktikování stoicismu.

Seneca se stal bohatým, mocným a vlivným hráčem v politických kruzích. Byl učitelem císaře Nerona, dramatikem, politickým poradcem a jedním z nejbohatších mužů v římské říši. Jeho dílo bylo široce publikováno a značná část je dostupná i dnes. Učenci diskutují o tom, jestli byl pokrytec proto, že měl okázalý životní styl a pracoval pro diktátora – tyto debaty však ponechám historikům. Byl vynikající autor a jeho knihy, obsahující stoické rady, zejména Výbor z listů Luciliovi, dnes působí stejně svěžím dojmem jako v dobách římské říše. Zmíněná kniha je souborem 124 dopisů, které Seneca napsal svému mladšímu příteli Luciliovi poté, co sám přestal pracovat pro Nerona. Stala se opět významnou během pandemie.

Marcus Aurelius patřil k nejmocnějším lidem na světě. Tento filozof a císař, který od mládí studoval stoicismus pod vedením nejlepších učitelů, měl mnoho příležitostí uplatnit stoicismus v praxi. Měl všechno, co potřeboval, avšak žil v době moru a válek, přišel o devět ze svých čtrnácti dětí a býval dlouhodobě nemocný.

Jeho kniha Hovory k sobě se pravidelně umisťuje mezi nejlepšími tituly všech dob. Web Daily Stoic uvádí, že v ní nacházejí inspiraci význační Američané, včetně prezidentů a hráčů amerického fotbalu, šéfové firem, anglická socialistka Beatrice Webbová a bývalý premiér komunistické Číny Wen Ťia-pao. Tato kniha neměla být přitom nikdy vydána; měl to být soukromý deník Marca Aurelia.

Nejprve se ale vraťme na počátek třetího století př. n. l., kdy se v Aténách zrodil stoicismus. Byla to vzrušující doba myšlenek, inovací a pokroku v metafyzice, etice, medicíně a logice. Racionalita a rozum vládly, morové epidemie, otroctví, choroby a násilná úmrtí však byly stálou výzvou pro klidný život. Lidé toužili po instrukcích a radách, jak mají žít a vyrovnat se s drsnými a náhlými ranami osudu. Uctívali různé bohy a božstva – nejen dvanáct olympských bohů, ale i Titány a další – a začínali studoval filozofii, aby se naučili zvládat obtížné situace, vést ostatní a chovat se mravně.

Mnohé starověké filozofické školy vznikly v Aténách, kde Platon, jeho studenti a Aristoteles vytvořili vzkvétající filozofickou scénu. Ve starověkém Řecku jste si mohli vybrat školu, která vás nejvíce zajímala, a navštěvovat přednášky vedené představiteli těchto institucí.

Existovala tam stoická škola, kterou založil Zenon z Kitia zhruba v roce 300 př. n. l., a vlivné Aristotelovo Lykeion. Epikuros rovněž založil na venkově svoji školu, která se zaměřovala na potěšení a komunitní život, a zhruba ve stejné době se dařilo i nekompromisním, disciplinovaným kynikům.

Stoicismus vznikl, když Zenon z Kitia, obchodník pocházející z dnešního Kypru, přepravoval drahocenný náklad nesmírně vzácného a cenného purpurového barviva (suroviny, která se používala při barvení šatů tyrským purpurem). Zenon ztroskotal a jeho neštěstí bylo absolutní: byl bez peněz a veškeré jeho zboží bylo zničeno. Byl bezradný, odcestoval do Atén a zamířil do knihkupectví. Zeptal se majitele, kde najde dobrého filozofa, a v té chvíli šel kolem obchodu muž jménem Crates. Byl to známý filozof z kynické školy. „Následujte toho muže,“ řekl knihkupec – a Zenon to udělal doslova i obrazně. Stal se jeho studentem. Po několikaletém studiu založil vlastní školu a přizpůsobil některá učení kyniků svojí filozofii. Jeho stoupenci se setkávali ve vymalované sloupové síni, zvané „stoa“, což byl veřejný prostor u agory nebo tržiště v centru města. Tam se stali známými jako stoikové. Kdokoli tam mohl přijít a poslechnout si Zenonovy přednášky o lidské povaze, spravedlnosti a právu, vzdělání, poezii, rétorice a etice.

Zenonovy oblíbené veřejné přednášky – ve kterých Zenonovi žáci Kleanthes a Chrysippos pokračovali poté, co zemřel – položily základy stoicismu, jak ho známe dnes. Stejná učení se o několik set let později přesídlila do Říma a ovlivnila mnohé z dochovaných textů Senecy, Epikteta, Musonia Rufuse, Cicera a Marca Aurelia.

Raný stoicismus nebyl rozhodně hypermaskulinní, bělošskou, nekompromisně odhalující filozofií, za kterou je dnes považován.

První řečtí stoikové měli ve své době poměrně radikální postoj k rovnosti. Považovali každého soudného člověka za rovnocenného – svobodné muže, ženy, otroky – a všem doporučovali studium filozofie. Řečtí stoikové zastávali názor, že by v ideálním městě mělo být rovnoprávné občanství pro všechny ctnostné lidské bytosti, a obhajovali dokonce odstranění genderových odlišností v případě oblečení. Jak napsal moderní stoický autor Massimo Pigliucci: „Stoikové patřili k prvním kosmopolitním lidem. Představovali si ideální společnost v Zenonově republice […], působící jako anarchická utopie, v níž moudří muži a ženy žijí v harmonii, neboť pochopili, jak mají používat mozek v zájmu zdokonalení lidstva.“ Tito raní řečtí stoikové věřili v rovnost pro všechny – nejen pro muže a ženy – ale i pro lidi různých národností. Jako příklad nám může posloužit Epiktetos, který se narodil jako otrok v Malé Asii a v patnácti letech byl v okovech naložen na otrocký karavan, směřující do Říma. Absolvoval hrůzyplnou cestu a s rozmláceným, neléčeným kolenem byl vydražen. Když byl později osvobozen, stal se jedním z nejvlivnějších filozofů římského období. Třídní příslušnost a fyzické schopnosti neznamenaly bez dobrého charakteru a soudnosti nic.

Z díla raných řeckých stoiků se bohužel dochovaly pouze drobné fragmenty. Mnohé z toho, co se o stoické teorii a praxi dnes učíme, pochází od římských stoiků.

Stoicismus se přesunul z Atén do Říma zhruba v roce 155 př. n. l. a stal se populárním u mladé římské elity.

V Římě mohli stoicismus kvůli přísným zvyklostem a hierarchii studovat jen muži. Římský stoik Musonius Rufus se nicméně zasazoval za to, aby stoicismus mohly studovat i ženy, a tvrdil, že by měl filozofii studovat každý člověk, který má pět smyslů, je soudný a morálně zodpovědný.

Oblíbenost stoicismu poklesla po smrti Marca Aurelia v roce 180 n. l. a nástupu křesťanství.

V pozdějších dobách byl výraz „stoický“ zploštěn a znehodnocen a používal se při popisu jedinců, kteří v sobě dusí emoce, potlačují pocity a nikdy nepláčou. Původní stoikové takoví vůbec nebyli. Užívali si život, milovali ostatní a byli členy komunit. Chtěli maximalizovat radost a minimalizovat negativní myšlení. Uvědomovali si, že nelze zabránit tomu, aby nám život přinášel problémy, ztráty a zármutek, ale snažili se na cokoli, co se jim přihodilo, reagovat pozitivně nebo neutrálně. Díky tomu byli klidní a neměli strach, ať už se dělo cokoli. Stoická filozofie představovala celoživotní systém, kterým jim sloužil až do smrti.

Moderní stoicismus

Stoicismus dnes zažívá obrození. Na rozdíl od náboženství s ortodoxními názory a pravidly je stoicismus poddajný. Nemá žádné lídry ani kliky, strážící jeho čistotu, a může být přijímán různými sektami nebo zájmovými skupinami, které se k němu hlásí. Nalezla jsem nejoblíbenější odkazy na stoicismus na místech, která nemají v mém životě přílišný význam: v armádě, ve sportech, v liberálním étosu technologických hráčů a krajně pravicových komunitách. Jak bych mohla přijmout filozofii, již si osvojili lidé, kteří mě nepřijímají? Poddajnost stoicismu – skutečnost, že nemá žádného lídra ani vlajku, budovu, členství nebo národ – je však na této filozofii osvobozující. Je v ní prostor na názorové posuny. Ve stoicismu byly záměrně umožněny změny a různé interpretace, zatímco se vyvíjely znalosti, zejména na poli vědy. Jak řekl Seneca: „Muži, kteří učinili tyto objevy před námi, nejsou našimi učiteli, ale rádci. Pravda je k dispozici pro všechny: nebyla zatím monopolizována. A mnohé z ní mohou objevovat i příští generace.“

Jako žena nepatřící do filozofických kruhů jsem nepotřebovala svolení vstoupit. Mohla jsem se do této filozofie ponořit a v duchu její vrozené flexibility si ji přizpůsobit.

1. část
ZÁKLADY

„Cokoli se může stát kdykoli, může se stát i dnes.“

— Seneca

„Velmi málo je zapotřebí k tomu, aby váš život byl šťastný; vše je ve vašem nitru, ve vašem způsobu myšlení.“

— Marcus Aurelius

„Neštěstí tíží nejvíc jedince, kteří očekávají jen štěstí.“

— Seneca

Stoicismus je především praktická filozofie. Je velmi užitečný v téměř každé situaci – ať už vám uletí letadlo, někdo se před vás vmáčkne na silnici, vyslechnete si děsivou lékařskou diagnózu, nebo vás opustí partner.

Stoicismus hraje určitou roli v našich vztazích s nejrůznějšími lidmi, od nejbližších osob po nejhorší nepřátele. Projevuje se i ve vztahu k přírodě a vesmíru.

A stoicismus nám poskytuje nástroje, jejichž pomocí můžeme řešit svůj vnitřní život. Jak zvládáme bouře, temnotu, tužby a zklamání, jež nás všechny pronásledují? Jak se vyrovnáváme se ztrátou a zármutkem? Jak žijeme sami se sebou, když jsme se chovali špatně a potýkáme se se svými nezdary a nedostatky? Jak můžeme milovat život a lidi, kterými jsme se obklopili?

Stoicismus nám poskytuje odpovědi na všechny tyto otázky. Začněme ale na konci.

Jak… být smrtelný

„Vaše dny jsou sečteny. Užívejte je tak, abyste otevřeli dokořán okna svojí duše a pustili do ní slunce. Pokud to neuděláte, slunce brzy zapadne a vy s ním.“

— Marcus Aurelius

„Lidé jsou šetrní a chrání svoje osobní vlastnictví; jakmile ale mohou hýřit časem, maximálně plýtvají tím, čím je správné šetřit.“

— Seneca

Bylo mi devětadvacet, když jsem byla poprvé niterně zasažena nevyhnutelností svojí smrti (byla jsem zasažena do hlavy). Seděla jsem v zadní části sanitky, zbrocená krví, cizinka v cizím městě, netušila jsem, do které nemocnice jedu, byla jsem sama, nevěděla jsem, jak to dopadne, a měla jsem hlubokou ránu v lebce.

Utrpěla jsem zranění hlavy při loupežném přepadení v chudé části Barcelony, když jsem se v 5 hodin ráno vracela z klubu. Pošetile jsem pronásledovala lupiče, téměř jsem ho chytila, on mě ale odstrčil a narazila jsem do zubaté zdi (byla to některá z Gaudího budov? Působilo to tak). Odskákala to moje lebka, která praskla nad pravým spánkem.

Prožila jsem sled potemnělých, snových okamžiků: rozbřesk; rychlou jízdu sanitkou ulicí La Rambla, zatímco jsem byla omráčená; flamendři se vraceli domů, vrávorali ulicemi a někteří polehávali na lavičkách; prodavači novin a květin se odhodlaně připravovali na další den. Co ještě? Drobný déšť na čelním skle, Barrio Gótico, Plaza de Cataluña, fontána, rozšiřující se ulice, všechno šedé, zlaté a krásné. Byla jsem plná lásky. Nezaujatá.

Myslela jsem si, že pravděpodobně umřu, přestože jsem v životě ještě čekala spoustu věcí a byla jsem celkem mladá. A přesto mě přesvědčení, že umřu, netrápilo – byla jsem podivně klidná. Nešlo o nic osobního, říkala jsem si. Mohla jsem klidně umřít. Hodně jsem si užila, bylo mi necelých třicet, neudělala jsem v životě všechno, ale zvládla jsem toho dost…

Je zřejmé, že jsem nezemřela. Měla jsem štěstí. Skončila jsem s několika stehy (a později s jizvou) a zvýšenou mírou úzkosti. Neznámé ulice, temná místa mezi uličními lampami, zrychlující se kroky za mnou v noci – tyto věci mě určitou dobu děsily, dokud jsem to v určité zřetelné chvíli nepřekonala.

Zhruba po měsíci jsem na to napadení přestala myslet a začala zkoumat svoji reakci v sanitce. Proč jsem byla tak klidná, když jsem mohla zemřít? A cítila bych se stejně dnes, v pokročilejším věku? Existoval jediný způsob, jak jsem to mohla zjistit, já jsem se ale nechtěla znovu dostat na pokraj smrti jen kvůli tomu, abych uspokojila svoji intelektuální zvídavost.

Věděla jsem ale, že rozhodně nejsem klidná ani nezaujatá, když umírají lidé, kteří jsou mi blízcí.

Několik let po oné události v Barceloně zemřela moje stará kamarádka, která se neúmyslně předávkovala. Její náhlý odchod způsobil mně a lidem, které milovala, velkou bolest. A nejen to – byl i zdrojem zloby. Zemřít mladá se zdálo být hrozně nespravedlivé. Přirozený řád věcí byl vzhůru nohama; implicitní smlouva byla porušena. Vezmete si drogu, vždycky se ale probudíte…, že ano?

Smrt kamarádky mě zasáhla mnohem hlouběji než můj vlastní záblesk smrtelnosti. Vyvolala první náznaky, že vesmír není přívětivá entita, že není navždy mým domovem – že je spíše jako videohra, jejíž hráči jsou postupně eliminováni, zatímco hra pokračuje. Nebo jako šachy, během kterých přicházíte o jednu figurku za druhou, dokud nejste odstraněni vy… Nebo že vesmír není kulatý, ale placatý a někdo může dojít až na okraj a spadnout – zmizí, nechytíte ho (ani jste ho neviděli spadnout!), nemůžete ho vrátit zpátky. A ta neměnnost! Odešla navždy.

Kněz během jejího katolického pohřbu řekl, že se všichni opět setkáme v nebi, ale já jsem tomu už nevěřila. Večer se v hospodě střídaly pochybnosti s utěšováním. Vypila jsem příliš alkoholu a ovládla mě zloba, kterou jsem si mohla vylít jen na nedaleké popelnici.

Začala jsem divoce kopat do té kovové nádoby, boty s vysokými podpatky měly napůl uspokojivý účinek, pořád dokola jsem kvílela „do prdele“, až se z ničeho nic objevili dva policisté a řekli mi, ať toho nechám. „Vypila jste moc chardonnay,“ řekl jeden z nich, což bylo usvědčující a podivně konkrétní. Chardonnay? Svědky mého zármutku, který byl velký, unikátní, hrozný, formální a shakespearovský, byli cizí lidé, kteří si vyslechli tirády ženy, jež vypila příliš vína s příchutí dubového dřeva.

V obou případech – když jsem se zranila a když zemřela moje kamarádka – byla moje reakce na smrtelnost instinktivní, hluboce primitivní a ničím vnějším neovlivněná. Moje reakce nebyly tlumené ani filtrované racionalitou, náboženstvím nebo filozofií. Vycházely z mého nitra a působily starobylým, univerzálním dojmem. Jak to mohli lidé snášet, být znovu a znovu svědky smrti?

Dříve či později to zažije každý z nás – první šokující smrt přítele nebo člena rodiny. A všichni se poprvé setkáme se svojí smrtelností. Když se to stane, něco se změní – jako když nám někdo sdělí hrozné tajemství.

Zjištění, že my – a všichni, které milujeme – zemřeme, je současně nejvíce šokující a nejpřirozenější věcí.

Proč ale ta první smrt, s níž se setkáme, působí, jako když se dozvíme tajemství?

Možná je to do značné míry tím, že nežijeme v realitě. Místo toho žijeme ve společnosti, která s oblibou předstírá, že nikdy nezemřeme, neonemocníme a nezestárneme. Skutečným tajemstvím není to, že zemřeme, ale to, že žijeme ve společnosti, která předstírá, že se to nestane.

Naše kultura funguje na algoritmu mládí, zažívá příval neustále se pohybujících obrazů na sociálních sítích, jež velebí triviální, pošetilé, povrchní, provokativní příspěvky, memy, šokující věci, které vystihují ducha doby. Miluji dobu, ve které žijeme, není nudná, jenže ten neustále čerstvý obsah – to neustálé obnovování webových stránek, to, že každý příspěvek je provokativnější než ten předchozí – má také svoji stinnou stránku: naše společnost je příliš málo vyspělá, než aby dokázala čelit smrti.

S touto neschopností čelit smrti (pohlédnout životu do obličeje) se setkáváme všude. V naší společnosti už nemáme rituály, jazyk nebo postupy, jak se lze se smrtí vyrovnat. Displeje počítačů a obrazovky televizorů překypují líčením násilí, skutečným násilím a smrtí, a přesto nemáme k dispozici mechanismy (rituály nebo poezii), jejichž pomocí bychom zpracovali vlastní smrtelnost. Jeden z nejdokonalejších příkladů této skutečnosti jsme zažívali, když mnoho Američanů začalo umírat na covid a prezident Trump mluvil o smrti jako o věci: „Přeji si, aby se vrátil náš dřívější život. Měli jsme největší ekonomiku v historii Spojených států a neměli jsme smrt,“ prohlásil s jakousi ohromenou nevinností.

Na sklonku života bojujeme o několik dalších let, utrácíme peníze za technologie a léky, abychom si koupili víc času, a neoceňujeme roky, které máme k dispozici, zatímco je prožíváme.

Často uvažuji o vynikající knize Kazua Išigura Neopouštěj mě. Píše v ní o klonování a dárcovství orgánů, já ji ale považuji za podobenství našeho popírání smrti (měli jsme největší ekonomiku v historii Spojených států a neměli jsme smrt). Tragédie této knihy tkví v tím, že její postavy byly vytvořeny, aby zemřely. A když zjistí (spolu s námi, čtenáři), že to před nimi bylo v dětství utajováno, působí to na čtenáře nesmírně melancholicky. Všechny postavy zemřou. Proč jim není umožněno žít? A poté přijde druhé zjištění, ještě skandálnější než to první. Je to i náš osud, osud čtenářů! I my se rodíme, abychom zemřeli ve chvíli, kterou si nevybíráme. Proč nám není umožněno žít pořád?

V recenzi na tuto knihu, zveřejněné v listu The Telegraph, napsal Theo Tait: „Čtenáři postupně dojde, že kniha Neopouštěj mě je podobenstvím o smrtelnosti. Hrozivě indoktrinované názory hailshamských studentů, kteří si vyprávějí patetické historky, aby zažehnali strašlivou pravdu o budoucnosti, patří nám; bylo nám řečeno, že všichni zemřeme, jenže jsme to nepochopili.“

Nepochopili jsme to – stoikové se nicméně celý život snažili pochopit, že zemřou.

Tím tedy začneme.