Edice MISTROVSKÁ DÍLA SF

(z posledních titulů)

50. Frederik Pohl: Svět na konci času

51. Larry Niven: Prstencový svět

52. Poul Anderson: Stráž času

53. Poul Anderson: Vesmírní křižáci

54. Harry Harrison: Na západ od ráje

55. Henry Kuttner: Zuřivec

56. William Gibson: Médium

57. Larry Niven: Stavitelé Prstence

58. Robert Silverberg: Tvář vod

59. William Gibson: Hardcore Mona Lisa

60. Roger Zelazny: Poslední odbočka na Babylon

61. Orson Scott Card: Vykoupení Kryštofa Kolumba + Atlantida

62. Samuel R. Delany: Nova

63. Walter M. Miller, Jr.: Chvalozpěv na Leibowitze

Předchozí tituly této edice najdete na internetových stránkách

www.laser-books.cz/c/mistrovska-dila-sf/

Přeložil Petr Kotrle

Copyright ©1959 by Walter M. Miller, Jr.

All Rights Reserved

Copyright ©2024 for the Czech translation by Petr Kotrle

Copyright ©2024 for Cover by Chris Moore/Artist Partners

Copyright ©2024 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-9782-8

Obsah

- Úvod

- Fiat Homo

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Fiat Lux

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Fiat Voluntas Tua

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- Kapitola 27

- Kapitola 28

- Kapitola 29

- Kapitola 30

- Doslov

- Walter M(ichael) Miller Jr.

dedikace je pouze

poškrábání tam, kde svědí -

tak tedy ANNĚ

v jejímž lůně RÁCHEL leží

zamyšlená

vede mou nemotornou píseň

a hihňá se mezi řádky

- s požehnáním, Lassi

W

Poděkování:

Všem, kteří nějak přispěli ke vzniku této knihy, autor vyjadřuje své uznání a díky, obzvlášť a výslovně následujícím: manželům Millerovým, Donu Congdonovi, Anthony Boucherovi a Alanu Williamsovi, doktoru Marshallu Taxayovi, důstojnému pánu Alvinu Burgraffovi, svatým Františkovi, Kláře a Marii, z důvodů, které jsou jim známy.

Úvod

Mary Doria Russellová

Při návštěvě knihkupectví najdete jednotlivé romány seřazené nejen abecedně podle příjmení autora, ale k tomu ještě rozdělené do mnoha kategorií: detektivka, science fiction, romantika. Každý žánr má svůj vyhrazený prostor, což je pochopitelné. Jenže některé z nich jsou řazeny jako fikce a další jako beletrie. Jaký je mezi nimi rozdíl?

Můj první odhad byl, že v případě beletrie musí být autor mrtvý. Tahle hypotéza padla ihned po zběžné kontrole knižních polic.

Doma jsem se podívala na oba termíny do slovníku. Fikce byla definována jako „jakákoli literatura zobrazující fiktivní postavy a události, ať už jde o román, povídku či divadelní hru“. Beletrie zahrnuje „veškerá díla psaná v próze, zejména pak opatřená fiktivními postavami, ale především ta, která vynikají nadprůměrným zpracováním či svou trvalou hodnotou“. Stručně řečeno, beletrie je nadřazenou formou fikce.

Celá věc mě nepřestala zajímat, a tak jsem se začala lidí z knižního průmyslu ptát, podle čeho se vlastně rozhodují, že jde o věc natolik kvalitní, aby šla označit za beletrii.

Profesionálové se shodli na tom, že „pokud se při čtení rukopisu musí editor podívat na význam alespoň tří slov, pak jde o beletrii“. Tu nejlepší odpověď jsem dostala od nevlastního bratra Jacka Provenzala, ten knihy sice neprodává, ale zato je vášnivým čtenářem. Jack mi řekl, že „beletrie tě změní, poté, co knihu dočteš, stáváš se jiným člověkem“.

Chvalozpěv na Leibowitze je beletrie, ať už ji definujete, jak chcete.

Autor románu – Walter M. Miller Jr. – již skutečně zemřel, tragicky (a při pohledu na poslední třetinu knihy rovněž ironicky) vlastní rukou. Miller byl podle toho, co se o něm povídá, složitou osobností, udržoval si odstup od svých spolupracovníků, přátel, rodiny a nakonec – po desetiletích narůstající nesnesitelné deprese – i od života samotného.

V roce 1996 zemřel na následky sebevražedného výstřelu ve věku sedmdesáti čtyř let. Vytříbený jazyk románu ozdobil tajemnými, krásnými a skvěle vybranými slovy z angličtiny, latiny a hebrejštiny. Ti, co jsou zvyklí číst si se slovníkem po ruce, budou často odměněni.

Příběh i jeho vyznění vynikají – jak je vidět z dlouhé vydavatelské historie románu – nejen zpracováním, ale i svou pamětihodností, jedno nezávisle na druhém.

Román jsem četla třikrát. Zůstává přirozeně stále stejný už od roku 1959, ale osoby s mým jménem, které ho četly v letech 1968 a 1998, v osmnácti a ve čtyřiceti osmi, nejsou stejné jako ta, která se k němu nedávno vrátila ve věku padesáti pěti let. Všechny tři se však díky jeho četbě změnily v souladu s vlastnostmi dle jejich věku.

Chvalozpěv na Leibowitze jsem dostala k narozeninám od svého přítele Dona Russella, když jsme spolu v šedesátých letech chodili.

Když ho čtu dnes, stále jsem zamilovaná do stejného muže, jenž je o více než čtyřicet let později mým manželem. Po celou tu dobu jsem v sobě opatrovala dojemnou myšlenku, že i obyčejný seznam potravin nadiktovaný ve spěchu manželovi po telefonu jeho ženou se může stát svatou relikvií uctívanou za šest set let mnichy, kteří v seznamu „Libru pastrami, plechovku zelí, šest baget – přinést domů Emmě“ rozpoznají důkaz dávno zmizelého světa naplněného zázraky.

Když jsem Chvalozpěv četla znovu v devadesátých letech, měla jsem za sebou vydání vlastních románů The Sparrow (Vrabec) a Children of God (Děti Boha). Tehdy jsem měla obavu z toho, že životnost většiny románů – ať už těch žánrových nebo těch z běžné fikce – jen vzácně přesáhne dobu několika měsíců. Být k dostání na trhu setrvale po tak dlouhou dobu byl záviděníhodný výkon. Když jsem zahlédla reedici Chvalozpěvu na Leibowitze, koupila jsem si ji se zvědavostí, jak obstojí po tolika letech.

A dle mého názoru obstála velmi dobře, ačkoli strachem naplněná atmosféra padesátých let čišící z jejího post-nukleárního prostředí se zdá být jaksi zastaralá.

Berlínská zeď byla zbořena. A Spojené státy a Rusko nasměrovaly své mezikontinentální balistické střely nad oceán a ne proti sobě. Vyrůstala jsem ve školním prostředí, kde jsme procházeli drilem stylu „kachny a krytu“, takže se osobně v tomhle směru cítím od devadesátých let v bezpečí. Noční můry středozápadní holky spojené s tornády a po celou dobu promíchané s představami atomových hřibů mě konečně přestaly ve spánku tížit. Atomovky se už dnes nezdají být takovou hrozbou.

Dost pochybuji, že by náboženství ovládlo světové dění tak, jak si to představoval Walter Miller. Během psaní vlastních románů v devadesátých letech jsem se pokoušela osvětlit svým racionálně uvažujícím, vědecky založeným přátelům a kolegům půvab mystiky; přistupovali k tomu s nedůvěrou, ne s vírou. Nedokážu si představit, že by se za deset let věda a racionalita musela obhajovat a bránit ve světě otřásaném a ovládaném náboženskými vášněmi.

Dnes, více než padesát let od doby, co Miller začal pracovat na trojici novel, které se následně staly Chvalozpěvem na Leibowitze, je román přesto ohromujícím způsobem, nesnesitelně a smutně aktuální. Čas od času jsem si při čtení přeložila rohy starého paperbacku v úctě nad Millerovým elegantním osvětlením složitého napětí, které vládne mezi vírou a vědou, estetikou a rozumem, a nad porozuměním, s nímž dokáže zobrazit neopakovatelnost života a smrti jednotlivce obklopeného rozmachem neosobních dějin. Pro tentokrát jsem byla příliš stará na to, abych ocenila jemný humor románu, jeho vyváženost a konstrukci. A jsem dostatečně zklamána svým vlastním druhem, abych s Walterem Millerem sdílela jeho s osudem smířené pobavení nad tímto krvácejícím světem, který přesvědčil jinak rozumně uvažující supy, že ho Bůh stvořil právě pro ně. Nazvěte to cynismem, jestli chcete. Já tomu říkám přesnost.

Pokud budete Chvalozpěv na Leibowitze číst poprvé, připravte se na úchvatný zážitek. Jestli se k němu vracíte, desítky let po prvním setkání, vychutnejte si ho. Nezklame vás, protože tohle je román trvalých kvalit, a vy budete po jeho dočtení opět proměněni.

Z textu dodaného autorkou přeložil Martin Šust, úvod byl převzat ze zahraničního vydání z roku 2006.

Pozn.: Mary Doria Russelová je uznávanou americkou spisovatelkou. Její románový debut The Sparrow (Vrabec) z roku 1996 je pokládán za jednu z nejlepších nábožensky orientovaných science fiction. Vedle Ceny Johna W. Campbella pro nadějného nováčka žánru jí mimo jiné vynesl Cenu Arthura C. Clarka, Pamětní cenu Jamese Tiptreeho Jr. a Cenu Britské asociace science fiction.

Fiat Homo

Kapitola 1

Bratr Francis Gerard z Utahu by možná ony svaté texty nikdy neobjevil, nebýt poutníka s opásanými bedry, který se mu zjevil, když si jako mladý novic odbýval velikonoční půst v poušti.

Po pravdě řečeno bratr Francis nikdy předtím poutníka s opásanými bedry nespatřil, ale o skutečnosti, že má před sebou jednoho přímo ukázkového, byl přesvědčený hned, jak ho přešlo mrazení v zádech, které pocítil, když se blížící se poutník zjevil na vzdáleném horizontu jako rozkymácené černé písmenko v rozteteleném horkém oparu. Písmenko, sice bez nožiček, ale s malou hlavičkou, se zhmotnilo v zrcadlení nad nerovnou cestou a spíš škubavě než plynulou chůzí se vyhouplo na obzor.

Bratr Francis pro jistotu sevřel křížek růžence a jednou dvakrát drmolivě odříkal zdrávas. Vypadalo to jako přízrak vyvolaný démony vedra sužujícími zemi v čase poledním, kdy všichni pouštní tvorové schopní pohybu (kromě krkavců a poustevníků, jako byl Francis) leželi bez hnutí ve svých doupatech nebo se před prudkým sluncem schovávali pod kameny.

Jen něco zrůdného, něco nepřirozeného nebo něco pomateného na duchu mohlo touto dobou úmyslně někam jít.

Bratr Francis spěšně přidal ještě modlitbu ke svatému Raoulu Kyklopovi, patronu mrzáků od narození, aby ho opatroval před svými chráněnci. (Kdo by nevěděl, že země v těch časech nosila zrůdy? Tomu, co se narodilo živé, bylo podle církevních a přírodních zákonů souzeno žít a ti, kteří to zplodili, tomu měli v dospívání podle možností pomáhat. Ten zákon se zdaleka ne vždy dodržoval, ale dodržoval se dost často, aby zajistil život řídké populaci dospělých zrůd, které si pro své potulky často vybíraly ty nejodlehlejší a nejnehostinnější končiny, kde se pak za nocí plížili k ohňům těch, kteří prériemi cestovali.) Ale nakonec se písmenko přece jen vykroutilo z horkých vzestupných proudů do čistého vzduchu a před očima se proměnilo ve vzdáleného poutníka. Bratr Francis s tichým ámen pustil krucifix.

Poutník byl vytáhlý starý muž s holí, proutěným kloboukem, ježatými vousy a měchem na vodu přes rameno. Na přízrak až příliš horlivě žvýkal a odplivoval si, a na úspěšného provozovatele lidožroutství či loupeživého řemesla působil příliš křehce a chromě. Přesto se Francis potichu stáhl, aby ho poutník nezahlédl, a schoval se za hromadu kamení, odkud se mohl dívat a sám nebýt zpozorován. Setkání dvou neznámých v poušti, ač vzácná, byla vždy zdrojem nedůvěry a na obou stranách se vyznačovala přípravami na incident, který mohl proběhnout v duchu vřelém nebo bojovném.

Sotva častěji než třikrát za rok prošel po staré cestě kolem opatství nějaký laik nebo cizinec, a to navzdory oáze, která umožňovala jeho existenci a dělala by z kláštera přirozené útočiště pocestných, nebýt toho, že to byla cesta odnikud nikam, jak se tenkrát říkalo. Kdysi dávno snad patřila k nejkratší cestě od Velkého solného jezera do starého El Pasa; na jih od opatství se křížila s podobnou stuhou nerovného kamení ve směru východ-západ. Za to, že se křižovatka poslední dobou ztrácela, mohl čas, nikoli člověk.

Poutník se přiblížil na doslech, ale novic za svou hromadou kamení zůstal. Skutečně měl bedra opásána kusem špinavé pytloviny, který byl kromě čapky a sandálů tím jediným, co měl na sobě. Zarputile se vlekl dál, mechanicky kulhal a poraněné noze pomáhal těžkou holí. Rytmická chůze prozrazovala člověka, který má kus cesty za sebou, ale ještě mu daleká cesta zbývá. Ale když došel ke starým sutinám, zvolnil tempo a zastavil se, aby se rozhlédl.

Francis se přikrčil.

Mezi několika hromadami suti v místech, kde kdysi stál shluk starých budov, stín nebyl, nicméně některé větší kameny mohly poskytnout chladivou útěchu aspoň jistým partiím pouště znalých poutníků. Tento brzy dokázal, že k nim patří. Chvíli hledal kámen vhodných rozměrů. Bratr Francis si uznale všiml, že kámen neuchopil a zbrkle za něj nezatahal; z bezpečné vzdálenosti použil hůl jako páku a menší kámen jako oporu a tak dlouho strkal do toho těžšího, až zpod kamene vylezl neodmyslitelný syčící tvor.

Poutník plaza nevzrušeně zabil holí a svíjející se mrtvolu odhodil. Když se takto zbavil obyvatele chladivé škvíry pod kamenem, obvyklým způsobem se dostal k jejímu chladivému stropu – kámen převrátil.

Potom si bederní roušku vzadu povytáhl, povadlou zadnicí dosedl na relativně studenou spodní stranu kamene, shodil sandály a přitiskl chodidla tam, kde byla písčitá podlaha chladivé škvíry. Takto osvěžený, zahýbal prsty na nohou, bezzubě se usmál a začal si pobrukovat nějakou melodii. Netrvalo dlouho a začal si tiše zpívat v nářečí, které novic neznal. Bratr Francis, jemuž mezitím začínala být skrčená poloha nepříjemná, se neklidně zavrtěl.

Zpívající poutník mezitím vybalil suchar a kus sýra. Pak zpívat přestal, nakrátko vstal a zvolal v místním nářečí: „Buď požehnán Adonai Elohim, králi všehomíra, který necháváš ze země vyrůst chléb,“ zamečel jakoby nosem. Pak mečet přestal, znovu si sedl a dal se do jídla.

Jistě přichází zdaleka, pomyslel si bratr Francis, neboť neznal žádnou říši v okolí, jíž by vládl monarcha tak neznámého jména a tak podivných aspirací. Stařík putuje za pokáním, troufl si usoudit bratr Francis – možná dokonce ke „svatyni“ v opatství, přestože oficiálně to ještě svatyně nebyla a její „svatý“ nebyl za svatého prohlášen. Jinak si Francis přítomnost starého poutníka na cestě nikam vysvětlit nedokázal.

Poutník nijak s jídlem nepospíchal, zato novic začínal být čím dál neklidnější, jak se jeho bázeň rozplývala. Mlčení předepsané v době velikonočního půstu mu nedovolovalo, aby se sám od sebe dal se staříkem do řeči, ale kdyby svůj úkryt za hromadou kamenů opustil dřív, než odejde, poutník by ho určitě zahlédl nebo zaslechl. Jenže do konce půstu se ze svého postního místa vzdálit nesměl.

Pořád ještě trochu váhal, když si hlasitě odkašlal a narovnal se, aby ho bylo vidět.

„Hej!“

Poutníkův chléb a sýr vylétly do vzduchu. Stařík popadl hůl a energicky se zvedl.

„A žes nepřilezl ještě blíž!“

Zahrozil zakuklené postavě, která se náhle vynořila za hromadou kamení, svou holí. Bratr Francis si všiml, že silnější konec je vyzbrojen bodcem. Novic se třikrát uctivě poklonil, ale poutník jako by tento detail přehlédl.

„Zůstaň, kde jsi!“ zaskřehotal. „Jen si drž odstup, zrůdo. Nemám nic, co by tě zajímalo, leda že by ti šlo o sýr a ten můžeš mít. Jestli chceš maso, jsem samá chrupavka a svou kůži neprodám lacino. Zůstaň tam! Stůj!“

„Počkejte-“ zadrhl se novic.

Láska k bližnímu, ale i obyčejná zdvořilost mohla mít před mlčenlivostí přednost, pokud to okolnosti vyžadovaly, ale porušit mlčení svévolně, z toho byl trochu nesvůj.

„Nejsem žádná zrůda, prosťáčku,“ pokračoval zdvořile. Shrnul si kápi, aby ukázal svůj mnišský sestřih, a zvedl růženec. „Rozumíš?“

Stařík setrval ještě chvíli ve střehu, napnutý jako kočka, a pozoroval novicovu sluncem opálenou, nedospělou tvář. Jeho omyl byl pochopitelný. Bizarní tvorové, kteří se plahočili po okrajích pouště, často nosili kápě, masky a nabírané hábity, aby skryli své znetvořeniny. Byli mezi nimi i takoví, u nichž se deformace neomezovala jen na tělo, takoví, kteří se občas na pocestné dívali jako na spolehlivý zdroj zvěřiny.

Po krátkém zkoumání se poutník narovnal.

„Aha – jeden z těch.“ Opřel se o hůl a zamračil se. „Támhleto je Leibowitzovo opatství?“ zeptal se a ukázal na vzdálený shluk budov na jihu.

Bratr Francis se zdvořile uklonil a přikývl.

„Co děláš tady v těch zříceninách?“

Novic našel křídě podobný úlomek kamene. Statisticky nebylo pravděpodobné, že by pocestný mohl umět číst, ale Francis si řekl, že to zkusí. A jelikož lidové nářečí nemělo abecedu ani pravopis, načmáral na velký plochý kámen latinská slova pro: „Pokání, samota a mlčení,“ a pak je napsal pod to ještě jednou ve staré angličtině, doufaje, navzdory nepřiznané touze po někom, s kým by si mohl promluvit, že stařík pochopí a zanechá ho samotě postní vigilie.

Poutník se na nápis podíval a ušklíbl se. Jeho smích se více než smíchu podobal odevzdanému bečení.

„Hmmm-hnnn! Pořád píšou pozpátku!“ řekl. Jestli nápisu porozuměl, tak se to neobtěžoval dát najevo. Odložil hůl, znovu si sedl na kámen, zvedl ze země chléb a sýr a začal je oprašovat. Francis si hladově olízl rty, ale odvedl oči jinam. Od popeleční středy nejedl nic než kaktusové bobule a hrst pražené kukuřice; při povolávací vigílii byla pravidla půstu a abstinence dost přísná.

Poutník, který si jeho neklidu všiml, rozlomil chléb i sýr a část bratru Francisovi nabídl.

Přestože novic měl jen skrovnou zásobu vody a byl dehydrovaný, ústa měl najednou plná slin. Oči se odmítaly odtrhnout od ruky nabízející potravu. Vesmír se scvrkl; přesně v jeho geometrickém středu se teď vznášela zaprášená pochoutka: tmavý chléb a světlý sýr. Ďábel poručil svalstvu levé nohy, aby ji posunulo o krok dopředu. Nato se chopil pravé nohy a postrčil ji před levou. Pak se mu nějak podařilo přimět Francisův pravý prsní sval a biceps, aby ohýbaly ruku tak dlouho, dokud se nedotkla ruky poutníka. Prsty nahmataly jídlo; zdálo se mu, jako by je dokonce ochutnaly. Vyhladovělým tělem proběhlo bezděčné zachvění. Když zavřel oči, uviděl opata, jak se na něj upřeně dívá a mává býkovcem. Potom si zkusil představit Svatou Trojici, ale tvář Boha Otce mu pokaždé splynula s tváří opata a ta byla – aspoň Francisovi to tak připadalo – obvykle velmi hněvivá. Za opatem planula hranice a z plamenů se na svého postícího se chráněnce, přistiženého při braní sýra, dívaly ve smrtelné agonii oči blahoslaveného mučedníka Leibowitze.

Novic se opět zachvěl. „Apage Satanas!“ sykl, couvl a jídlo upustil. Bez výstrahy chrstl na staříka svěcenou vodu z lahvičky, kterou nenápadně vytáhl z rukávu. Ve sluncem omámené hlavě novice poutník na okamžik splynul s ďáblem.

Nadpřirozený účinek tohoto překvapivého útoku na síly temnot a pokušení byl veškerý žádný, zato přirozený účinek se projevil ex opere operato. Poutník-Belzebub se nerozprskl v oblaku sirného kouře, ale zachrčel, lehce zrudl a s řevem, při němž tuhla krev, se na Francise vrhl. Novicovi se na úprku před výpady poutníkovy zašpičatělé hole neustále pletla pod nohy sutana a nakonec vyvázl bez bodanců jen díky tomu, že poutník zapomněl na sandály. Staříkův kulhavý útok se rázem změnil v jankovité poskakování. Náhle jako by si uvědomil, že pod bosýma nohama má rozpálenou zem. Zastavil se a zamyslel. Když se bratr Francis ohlédl, z té dálky se mu zdálo, že poutníkův ústup na chladivé místo se konal v podobě dlouhých skoků po špičce jednoho velkého palce.

Zahanbený vůní sýra, která mu ulpěla na konečcích prstů, a svým iracionálním vymítačstvím, vrátil se k tomu, co měl ve starých ruinách za úkol. Poutník si zatím chladil nohy a svou zlost ukájel tím, že po mladíkovi házel kamením, kdykoli se mu někde mezi hromadami suti ukázal. Když se jeho ruka po čase unavila, spíš jenom dělal, že hází, a když Francis přestal uskakovat, pustil se znovu do chleba se sýrem a něco si drmolil.

Novic bloudil sutinami sem a tam a občas odvrávoral kamsi ke středobodu svého snažení, svíraje v bolestivém objetí kámen jako hruď. Poutník pozoroval, jak kámen vybírá, rukou poměřuje přibližné rozměry, zamítá jej a pozorně hledá další, který z hromady suti vysvobodí, zvedne a odvleče. Jeden kámen mu po několika krocích vypadl a Francis najednou seděl s hlavou mezi koleny a snažil se neomdlít. Chvíli těžce oddychoval, ale pak vstal a postupně odvalil kámen k cíli. V této činnosti pokračoval, i když poutník, který ho už dávno přestal sledovat, začal zívat.

Slunce pronásledovalo rozpálenou zemi svým poledním prokletím, uvrhujíc klatbu na vše, co mělo aspoň trochu vlhkosti. Francis se pachtil dál bez ohledu na vedro.

Když poutník spláchl poslední žvanec pískem zaprášeného chleba se sýrem několika doušky z měchu, vklouzl do sandálů, cosi zabručel, vstal a odbelhal se zříceninami k místu novicova snažení. Bratru Francisovi neušlo, že se stařík blíží, a raději se stáhl do bezpečné vzdálenosti.

Poutník mu s hranou zlobou pohrozil holí, ale zdálo se, že víc než touha po odvetě ho pohání zvědavost, co asi ten mladý zedník dělá. Zastavil se a začal si novicovo doupě prohlížet.

Nedaleko východního okraje ruin vyhloubil bratr Francis mělkou jámu; hůl použil místo motyky a ruce jako lopatu. V první den půstu ji zakryl hromadou křoví a v noci ji využíval jako útočiště před pouštními vlky. Ale jak šly dny, přibylo v okolí stop jeho přítomnosti, takže noční dravé tuláky jako by začala oblast zřícenin až příliš zajímat a když vyhasl oheň, někteří dokonce kolem jeho hromady křoví hrabali.

Francis se je nejdřív snažil odradit tím, že zvětšil hromadu křoví nad příkopem, a obestavěl jej kruhem kamenů zasazených do brázdy. Ale minulou noc se stalo, že na hromadu křoví něco vyskočilo a začalo výt. Francis ležel dole a třásl se hrůzou. Proto se rozhodl, že svůj úkryt opevní. První řadu kamenů použil jako základ a začal stavět zeď. Jak rostla, nakláněla se dovnitř, ale jelikož ohrada byla přibližně kruhová, kameny každé další vrstvy se o sebe zapíraly, aby se zeď nepropadla dovnitř. Francis doufal, že při troše šikovnosti a pečlivé volbě kamenů, utěsňovaných hlínou a vkliňováním menších kamenů, se mu podaří postavit kopuli. Jako důkaz jeho ambicí se už nad příkopem tyčila ničím nepodpíraná klenba. Když na ni poutník zvědavě poklepal holí, Francis vybafl jako štěně.

Novic, obávaje se o svůj příbytek, nečekal, jak prohlídka dopadne, a začal se k poutníkovi blížit. Ten na jeho zaštěkání odpověděl tím, že zamával holí a hrozivě zavyl. Bratr Francis klopýtl o lem sutany a posadil se. Stařík se rozchechtal.

„Hmmm-hnnn! To bude chtít hodně zvláštní kámen, aby pasoval do takové díry,“ řekl a holí drncavě přejížděl sem a tam po otvoru nad poslední vrstvou kamenů.

Mladík přikývl a odvrátil zrak. Zůstal sedět v písku a doufal, že mlčením a sklopenýma očima starci napoví, že se nesmí s nikým bavit a nesmí přistoupit na to, aby s ním v místě jeho postního osamění byl někdo jiný. Vzal suchou větev a začal psát do písku: Et ne nos inducas in...

„Copak jsem ti nabídl, že ti z těch kamenů udělám chléb?“ zeptal se starý poutník nedůtklivě.

Bratr Francis rychle zvedl oči.

Vida! Stařík uměl číst, dokonce i Písmo. Z jeho poznámky navíc vyplynulo, že pochopil novicovo unáhlené použití svěcené vody i důvod, proč tu je. Teď, když věděl, že si ho poutník dobírá, bratr Francis znovu sklopil oči a čekal.

„Hmmm-hnnn! Tak ty bys nejraději zůstal sám, co? No nic, asi bych měl jít. Jenom mi pověz, nechají tví bratři z opatství starého člověka, aby si trochu odpočinul ve stínu?“

Bratr Francis přikývl. „Dají vám i jídlo a vodu,“ dodal tiše, z lásky k bližnímu.

Poutník se zasmál.

„Za to ti najdu kámen, který se ti tam bude hodit, než půjdu. Bůh s tebou.“

Ale to nemusíte- Protest zůstal nevyřčen. Francis se díval, jak poutník pomalu, kulhavě odchází. Belhal se kolem hromad suti a chvílemi se zastavoval, aby si nějaký kámen prohlédl nebo do něj rýpl holí. Novic byl přesvědčený, že starcovo hledání skončí bezvýsledně, protože to bylo jen opakování jeho vlastního pátrání, kterým strávil půl dopoledne. Nakonec usoudil, že bude snazší nejvyšší vrstvu rozebrat a přestavět než do otvoru, který tam zůstal, hledat středový kámen ve tvaru hodinové ho sklíčka. Poutníkovi určitě brzy dojde trpělivost a půjde si po svém.

Bratr Francis zatím odpočíval. Modlil se za obnovení vnitřního soukromí, které měl při půstu hledat: čistého pergamenu ducha, na který v jeho samotě mohla být napsána slova povolání – to kdyby ta druhá Nezměřitelná samota, jíž byl Bůh, vztáhla ruku k jeho nepatrné samotě lidské a zanechala v ní znamení. Knížka, kterou mu minulou neděli nechal převor Cheroki, mu při meditaci sloužila jako vodítko. Její stáří se počítalo na staletí a jmenovala se Libellus Leibowitz, i když tradice, která její autorství připisovala blahoslavenému osobně, byla nejistá.

„Parum equidem te diligebam, Domine, juventute mea; quare doleo nimis... Příliš málo jsem Tě miloval ve dnech svého mládí, Hospodine; o to víc se soužím ve dnech svého stáří. Marnivě jsem před Tebou v těch dobách prchal...“

„Hej! Tady!“ ozval se výkřik odněkud za hromadami suti.

Bratr Francis na okamžik zvedl hlavu, ale poutníka nikde nespatřil.

Znovu se očima vrátil ke stránkám.

„Repugnans tibi, ausus sum quaerere quidquid doctius mihi fide, certius spe, aut dulcius caritate visum esset. Quis itaque stultior me...“

„Hej, chlapče!“ ozvalo se znovu. „Našel jsem ti ten kámen. Možná bude pasovat.“

Když bratr Francis zvedl oči tentokrát, všiml si, jak na něj poutníkova hůl mává zpoza vrcholku jedné hromady sutin.

Povzdechl si a vrátil se k četbě.

„O inscrutabilis Scrutator animarum, cui patet omne cor, si me vocaveras, olim a te fugeram. Si autem nunc velis vocare me indignum...“

A rozezleně zpoza hromady: „No dobře, jak je libo. Ten kámen ti označím a zapíchnu k němu kolík. Jestli chceš, tak ho zkus, je to na tobě.“

„Díky,“ hlesl novic, ale pochyboval, že ho stařík slyšel. Potýkal se s textem:

„Libera me, Domine, ab vitiis meis, ut solius tuae voluntatis mihi cupidus sim, et vocationis...“

„Tak tady to máš!“ zakřičel poutník. „Je u něj kolík a je poznačený. Kéž brzy najdeš svůj hlas, chlapče. Olla allay!“

Nedlouho poté, co dozněl poslední výkřik, zahlédl bratr Francis poutníka, jak se belhá po stezce k opatství. Šeptem mu požehnal a pomodlil se za jeho bezpečnou cestu.

Teď, když opět osaměl, navrátil knihu do úkrytu a znovu se pustil do improvizované zedničiny, aniž by se obtěžoval a šel se podívat, co vlastně poutník našel. A zatímco se vyhládlé tělo namáhalo, napínalo a potácelo pod tíhou kamenů, v duchu si mechanicky opakoval modlitbu za jistotu svého povolání:

„Libere me, Domine, ab vitiis meis... Osvoboď mne, Hospodine, od mých nectností, abych v srdci toužil jen po Tvé vůli a všiml si Tvých výzev, pokud přijdou... ut solius tuae voluntatis mihi cupidus sim, et vocationis tuae conscius si digneris me vocare. Amen. Osvoboď mne, Hospodine, od mých nectností, abych v srdci...“

Nebeské stádo kumulů spěchajících předat své vlahé požehnání horám, když předtím krutě zklamaly rozpálenou poušť, začalo zakrývat slunce a vrhat na okoralou zem pod sebou temné stíny a tak aspoň na chvíli poskytovat úlevu od spalujícího slunečního žáru. Když se stín mračna hnal přes zbořeniště, novic pilně pracoval, a když odplul, odpočíval, dokud slunce nezakryl další houf beránků.

Tak se stalo, že poutníkův kámen nakonec objevil čirou náhodou. Při svém bloumání zakopl o kolík, který stařec zarazil do země jako značku. Najednou byl na zemi na všech čtyřech a zíral na dvojici znaků, čerstvě naškrábaných na starý kámen: לצ

Znaky byly vyvedené tak pečlivě, že v nich bratr Francis ihned poznal symboly, ale po několika minutách hloubání zůstával stejně bezradný jako na začátku. Že by znamení černé magie? Ale ne, stařík přece zavolal: „Bůh s tebou,“ a to by čaroděj neudělal. Vysvobodil kámen z hromady a převrátil jej. Z haldy se ozvalo zarachocení a po svahu se skutálel nevelký kámen. Z obavy před možnou lavinou Francis uskočil, ale nic víc se nestalo. Tam, kde byl vklíněn poutníkův kámen, se teď objevil malý černý otvor.

Otvory byly často obydlené.

Ale tento byl zřejmě poutníkovým kamenem ucpaný tak těsně, že než jím Francis pohnul, neprotáhla by se dovnitř snad ani blecha. Přesto raději našel větvičku a kurážně ji do otvoru strčil. Nenarazila na odpor. Když ji pustil, větvička sklouzla dovnitř a zmizela, jakoby v nějaké větší podzemní dutině. Neklidně čekal. Ven nevylézalo nic.

Znovu si klekl a opatrně k otvoru přičichl. Když neucítil zvířecí pach ani závan síry, nahrnul do něj trochu štěrku, naklonil se blíž a poslouchal. Kamínky narazily jednou, několik stop pod otvorem, a pak s rachotem padaly dál, cestou narazily do něčeho kovového a nakonec dopadly hluboko dole. Ozvěny dávaly tušit podzemní dutinu velkou jako místnost.

Bratr Francis se nerozhodně zvedl a rozhlédl se. Jako obvykle, zdálo se, že je sám, jen vysoko na nebi kroužil krkavec; poslední dobou ho sledoval tak pozorně, že tu a tam přilétali na výzvědy ze svých rajónů při obzoru další.

Novic haldu obešel, ale po jiném otvoru nenašel ani památky. Vylezl na vedlejší hromadu a přitom pohledem zabloudil na cestu. Poutník už byl dávno pryč. Na staré cestě se nehýbalo nic, jen na okamžik zahlédl bratra Alfréda, jak chodí po pahorku o míli východněji a hledá v okolí svého postního místa dřevo na oheň. Bratr Alfréd byl hluchý jako poleno. Nikdo jiný na dohled nebyl. Francis neviděl důvod, proč by měl volat o pomoc, ale odhadnout předem, jaký by byl pravděpodobný výsledek takového volání, kdyby ho bylo třeba, považoval za prozíravé. Po pečlivé obhlídce okolí slezl z haldy dolů. Dech potřebný k volání bylo lépe uplatnit na útěku.

Napadlo ho vrátit poutníkův kámen na místo a díru tak znovu ucpat, ale okolní kameny se už o něco posunuly, takže do předchozího otvoru ve skládačce nezapadal. Navíc díra nad korunou zdi kolem jeho útočiště zůstávala nevyplněná a poutník měl pravdu: podle velikosti a tvaru kamene se zdálo, že by se tam mohl hodit. Po krátkém váhání kámen zvedl a odpotácel se ke svému doupěti.

Kámen přesně zapadl na místo. Zkusil do nového klínu kopnout; vrstva držela, ale náraz způsobil menší sesuv o několik stop dál. Poutníkovy znaky se sice při manipulaci s kamenem rozmazaly, ale byly ještě dost zřetelné, aby si je mohl obkreslit. Místo pera použil ohořelou větvičku a pečlivě je překreslil na jiný kámen. Až bude převor Cheroki o sabatu obcházet poustevníky, možná mu jako kněz bude schopen říct, jestli něco znamenají, ať už kouzlo nebo kletbu. Bát se pohanských kabal bylo zapovězené, ale s ohledem na váhu zdiva, na němž byl znak napsán, se chtěl alespoň dozvědět, co mu vlastně bude nad nočním útulkem viset.

V odpoledním parnu pokračoval v práci. Ale v koutku duše se myšlenek na ten otvor nemohl zbavit. Zajímavý, a přitom výhrůžný. Stále slyšel rachot kamínků, jak se tam dole od něčeho odrážely. Věděl, že sutiny jsou velice staré. Věděl i to, co se říkalo: že staré zříceniny se postupně rozpadly na tyto haldy kamení díky generacím mnichů a náhodných kolemjdoucích, lidí, kterým šlo o kámen nebo pátrali po úlomcích rezavé oceli. Stačilo rozbít větší kusy sloupů a desek a vybrat z nich staré pláty kovu, záhadně zasazené do kamene lidmi z doby, na kterou svět už skoro zapomněl. Lidská eroze již téměř smazala podobu budov, v dřívějších dobách popisovanou, i když starý mistr stavitel z opatství se dosud pyšnil, že tu a tam dokáže stopy dispozice vytušit a ukázat. I kov se dal ještě najít, pokud se někomu chtělo při jeho hledání roztlouct dost kamenů.

I opatství bylo postaveno z těchto kamenů. Představa, že po několika stoletích stavební činnosti by v sutinách mohlo čekat na objevení ještě něco zajímavého, připadala Francisovi nepravděpodobná. A přitom nikdy neslyšel, že by někdo mluvil o budovách se sklepy nebo podzemními prostorami. Dokonce si vzpomněl, jak mistr stavitel jasně řekl, že na zdejších budovách je vidět kvapnost výstavby, chybí jim hlubší základy a většinou stojí na rovných povrchových deskách.

Teď, když úkrytu chybělo k dokončení jen málo, se bratr Francis odvážil zpátky k otvoru.

Zastavil se a nakoukl dovnitř, ale nedokázal zapomenout na starou zkušenost obyvatele pouště, která pravila, že všude tam, kde se dá schovat před sluncem, je už něco schované. I kdyby teď ještě byla díra neobydlená, do rána do ní určitě něco vklouzne. Na druhé straně, jestli už v díře něco žilo teď, bylo bezpečnější seznámit se s tím spíše ve dne než v noci, soudil Francis. Zdálo se, že jiné stopy než jeho, poutníkovy a vlčí kolem nejsou.

Pak se rychle rozhodl a začal z otvoru vyhrabávat písek a suť. Po půlhodinovém snažení se otvor o nic nezvětšil, ale přesvědčení, že ústí do podzemní dutiny, se změnilo v jistotu. Dva zpola zasypané valouny hned vedle otvoru se zřejmě pod přílišnou tíhou hmoty nad ústím šachty do sebe zaklínily; vypadalo to, že s nimi nepůjde hnout. Když jeden kámen postrčil doprava, sousední se valil doleva, až další pohyb znemožnil. Když zatlačil opačně, dosáhl opačného účinku, ale nevzdával se a zápolil s kamenným zátarasem dál.

Najednou mu páčidlo samo od sebe vyskočilo z ruky, švihlo ho z boku do hlavy a zmizelo v náhle uvolněném otvoru. Francisovi se z té rány zatočila hlava a kámen, který se odlepil od svahu, mu narazil do zad. Francis zalapal po dechu a ztratil rovnováhu. Dokud nedopadl břichem na tvrdou zem a nepřitiskl se k ní, ani nevěděl, jestli se řítí nebo neřítí do jámy. Rachot sesuvu byl ohlušující, ale krátký.

Prachem oslepený Francis ležel na zemi, lapal po dechu a uvažoval, jestli se má vůbec pohnout, tak silnou bolest cítil v zádech. Když trochu popadl dech, podařilo se mu zasunout jednu ruku pod oděv a nahmatat místo mezi lopatkami, kde tušil několik rozdrcených kostí. Bolelo to a píchalo. Prsty, které se odtamtud vrátily, byly vlhké a červené. Pohnul se, zasténal a pak už ležel tiše.

Bratr Francis uslyšel tlukot křídel. Hlavu zvedl právě včas, aby uviděl krkavce, jak se chystá dosednout na hromadu kamení o pár kroků dál. Pták se hned znovu vznesl a Francis měl pocit, že se na něj dívá s mateřskou starostlivostí, skoro jako vyplašená kvočna. Rychle se překulil. Slétlo se jich celé černé hejno a kroužili pozoruhodně nízko. Div se neotírali o haldy. Když se pohnul, vylétli výš. Najednou zapomněl, že by mohl mít naštípnutý obratel nebo rozdrcené žebro, a postavil se na vratké nohy. Zklamané černé hejno se nechalo neviditelnými výtahy horkého vzduchu vynést do výšky, pak se rozpadlo a rozletělo na vzdálenější posty vzdušné hlídky. Ptáci, temné variace Utěšitele, jehož příchod očekával, neskrývali ochotu slétnout k němu místo holubice. Jejich občasný zájem ho poslední dobou znervózňoval. Zkusil několikrát pokrčit rameny a pak dospěl k závěru, že ostrý kámen nenapáchal žádné větší škody než škrábnutí a modřinu.

Sloup prachu, který se z otvoru vyvalil, odnášel vánek. Doufal, že na strážních věžích v opatství si ho někdo všimne a přijde se podívat, co se děje. U nohou mu v zemi zela čtvercová díra a jeden bok haldy se sesul do jámy.

Dolů vedly schody, ale jen několik horních zůstalo nepohřbeno lavinou, která se na šest století zastavila v půli cesty a čekala, až jí bratr Francis pomůže hřmotný sesuv dokončit.

Na stěně schodišťové šachty se dal přečíst zpola zasypaný nápis. Bratr Francis zmobilizoval své chabé znalosti předpotopní angličtiny a šeptem, přerušovaně začal číst:

KRYT PRO PŘEŽITÍ SPADU

Maximální obsazení: 15

Zásoby – pro jednoho na 180 dní, podělit skutečným počtem uživatelů. Po vstupu se přesvědčte, zda je první propust dobře uzamčena a utěsněna, zda je štít proti vetřelcům nabit proudem, aby odradil kontaminované osoby od pokusu vniknout dovnitř, zda výstražná světla na vnějším obvodu svítí...

Zbytek byl zasypaný, ale už nadpis Francisovi stačil. Sám „spada“ nikdy nespatřil a doufal, že ho ani nespatří. Ucelený popis tohoto netvora se nedochoval, ale pověsti Francis znal. Pokřižoval se a couvl dál od jámy. Říkalo se, že i blahoslavený Leibowitz na spada narazil a několik měsíců jím byl posedlý, než exorcismus spojený s jeho křestem démona zapudil.

Francis si spada představoval zpola jako mloka, protože podle pověstí se zrodil z Plamenné potopy, a zpola jako přízrak, který przní spící panny; ne nadarmo se zrůdám dodnes říkalo „spadovy děti“. To, že tento démon dokázal přivodit všechna hoře, jež postihla Joba, byl doložený fakt, ne-li přímo článek víry.

Novic vyděšeně zíral na nápis. Jeho smysl byl vcelku jasný. Nevědomky se mu podařilo proniknout do obydlí (modlil se, aby opuštěného) nikoli jednoho, ale rovnou patnácti zlovolných netvorů! Zašmátral po lahvičce se svěcenou vodou.

Kapitola 2

„A spiritu fornicationis,

Domine, libera nos.

Od blesku a ničivé bouře,

vysvoboď nás, Pane.

Od pohromy zemětřesení,

vysvoboď nás, Pane.

Od moru, hladu a války,

vysvoboď nás, Pane.

Od nulového bodu,

vysvoboď nás, Pane.

Od deště kobaltového,

vysvoboď nás, Pane.

Od deště stronciového,

vysvoboď nás, Pane.

Od popela cesiového,

vysvoboď nás, Pane.

Od prokletí jménem spad,

vysvoboď nás, Pane.

Od plození zrůd,

vysvoboď nás, Pane.

Od prokletí zmrzačení,

vysvoboď nás, Pane.

A morte perpetua,

Domine, libera nos.

Peccatores,

te rogamus, audi nos.

Abys nás ušetřil,

prosíme tě, vyslyš nás.

Abys nám odpustil,

prosíme tě, vyslyš nás.

Abys nás k pravému pokání přivésti ráčil,

te rogamus, audi nos.“

Útržky versikulů této Litanie ke všem svatým zaznívaly šeptem při každém hekavém nadechnutí, když se Francis opatrně naklonil nad schodišťovou šachtu, vyzbrojený jen svěcenou vodou a provizorní pochodní zažehnutou od zasypaných uhlíků, které zbyly po ohni z předchozí noci.

Více než hodinu čekal, jestli se někdo z opatství nepřijde podívat, co znamenal ten oblak prachu. Nepřišel nikdo.

Kdyby svou povolávací vigilii byť jen nakrátko opustil z jiného důvodu než pro nemoc nebo po výzvě k návratu přímo z opatství, bylo by to považováno za ipso facto zřeknutí se nároku na povolání k životu mnicha albertiánského řádu Leibowitzových bratří. A to by Francis raději volil smrt. Měl tedy na vybranou: buď tu hrozivou jámu prozkoumat ještě před západem slunce, nebo zalézt na noc do svého úkrytu a nestarat se o to, co by se tam mohlo skrývat, probudit se a vylézt ven do tmy. Už tak mu noc dokázali dostatečně znepříjemnit vlci, a to byli alespoň tvorové z masa a krve. Tvorům méně hmotné povahy by raději čelil za denního světla, i když teď, když slunce viselo nízko nad západním obzorem, už dolů do jámy moc paprsků nedopadalo.

Suť, která se do krytu sesypala, vytvořila pahorek, jehož hřeben zůstal jen kousek pod vrcholem schodiště, a tak mezi kamením a stropem byla jen úzká mezera. Prolezl jí nohama napřed a zjistil, že příkrost svahu ho nutí pokračovat stejným způsobem i dál. Stoje zády k neznámu, tápavě vyhledával v nepevné hromadě opěrné body a pomalu slézal. Když pochodeň tu a tam začala skomírat, zastavil se, otočil ji plamenem dolů a nechal oheň postoupit po dřevě o něco dál. Při těchto zastávkách se snažil odhadnout, jaké nebezpečí může kolem a tam dole číhat, ale moc toho vidět nebylo. Ocitl se v nějaké podzemní místnosti, ovšem přinejmenším třetinu jejího objemu vyplňovala hromada suti, která propadla schodištěm. Kamenná kaskáda zavalila celou podlahu, zničila těch pár kusů nábytku, které viděl, a ostatní možná zasypala úplně. Všiml si, že ze suti šikmo vyčnívají do výšky pasu zasypané, potlučené kovové skříně. Na opačném konci místnosti byly kovové dveře, které se otevíraly k němu, ale teď je držela lavina. Barva oprýskala, ale to, co bylo na dveře přes šablonu napsáno, bylo dosud čitelné:

VNITŘNÍ PROPUST

UZAVŘENÉ PROSTŘEDÍ

Místnost, do které sestupoval, bylo zřejmě jen předsálí. Ale to, co skrývala VNITŘNÍ PROPUST, uzavíralo několik tun kamení, které tlačily na dveře. Její prostředí bylo skutečně UZAVŘENÉ, pokud neexistoval druhý východ.

Jakmile novic slezl k patě hromady a ujistil se, že v předsálí mu zřejmě nebezpečí nehrozí, opatrně se vydal prozkoumat dveře zblízka, ve světle pochodně. Pod přes šablonu napsanými slovy VNITŘNÍ PROPUST stálo na menší, prorezivělé cedulce:

UPOZORNĚNÍ: Tato propust nesmí být uzavřena, dokud nebudou všechny osoby uvnitř, nebo dříve, než budou splněny všechny body bezpečnostní procedury předepsané technickou směrnicí CD-Bu-83A. Po uzavření propusti bude vzduch v krytu natlakován o 2.0 l/p^2 nad okolní atmosférickou úroveň, aby se minimalizoval průnik dovnitř. Po uzavření odemkne servomonitorovací systém propust automaticky, až – a pouze tehdy – bude splněna některá z těchto podmínek: (1) okolní radiace poklesne pod nebezpečnou úroveň, (2) dojde k poruše recyklačního systému vzduchu a vody, (3) při vyčerpání zásob potravin, (4) při poruše vnitřního energetického systému. Další instrukce je možno najít v CD-Bu-83A.

Bratr Francis Upozornění moc nerozuměl, ale každopádně je hodlal dodržet a dveří se ani nedotknout. Jak dokazoval příklad mnoha hledačů minulosti, kteří za to zaplatili životem, nebylo radno zahrávat si s tajemnými vynálezy dávných předků.

Francis si všiml, že suť, která ležela v předsálí po staletí, má tmavší barvu než ta, která byla až do dnešního závalu vystavena pouštnímu slunci a větru s pískem. Pohled na kameny prozrazoval, že propust nezablokoval dnešní sesuv, ale jiný, starší než samo opatství. Jestli byl v Uzavřeném prostředí krytu pro přežití spadu nějaký spad, pak démon od doby Plamenné potopy, ještě před Zjednodušením, vnitřní propust neotevřel. A pokud zůstal za kovovými dveřmi uvězněný tolik století, sotva měl Francis důvod se bát, že by se odtamtud mohl dostat do Bílé soboty.

Pochodeň mu dohořívala. Když objevil ulomenou nohu židle, přenesl na ni skomírající plamen a začal sbírat trosky rozbitého nábytku, které by mohl použít na oheň. Přitom uvažoval, co asi ten starý nápis KRYT PRO PŘEŽITÍ SPADU znamená.

Bratr Francis byl víc než ochotný uznat, že jeho znalosti předpotopní angličtiny mají zatím k dokonalosti daleko.

Způsob, jakým v tom jazyce mohla podstatná jména ovlivňovat jiná podstatná jména, byl odjakživa jeho slabinou. V latině, podobně jako ve většině jednoduchých místních nářečí, znamenala slovní stavba jako servus puer přibližně totéž jako puer servus a dokonce i v angličtině znamenalo slave boy totéž jako boy slave. Ale tím podobnost končila. Postupně zjistil, že house cat neznamená totéž co cat house, a že účelový nebo přivlastňovací dativ, jako například mihi amicus, je ve spojeních typu dog food nebo sentry box nějak vyjádřen i bez skloňování. Ale co si počít s trojnásobným přístavkem jako fallout survival shelter? Francis zavrtěl hlavou. V upozornění na vnitřní propusti se mluvilo o jídle, o vodě a vzduchu, ale to přece nebyly životní potřeby sluhů pekelných. V některých chvílích mu předpotopní angličtina připadala spletitější než angelologie pro středně pokročilé nebo teologický počet svatého Leslieho.

Rozdělal oheň na svahu hromady, odkud mu tak mohl posvítit i do temnějších výklenků předsálí, a jal se zkoumat, co všechno pod lavinou nezmizelo. Z trosek na povrchu udělaly generace hledačů hádanku pro archeology, ale těchto podzemních ruin se kromě neosobní ruky katastrofy žádná jiná nedotkla. Jako by tam vládl duch jiné doby. Lebka, která se povalovala v temnějším koutě mezi kameny, ještě měla v úsměvu zlaté zuby – jasný důkaz, že tuláci do krytu nikdy nepronikli. Když plameny vyšlehly výš, zlatý řezák se zaleskl.

Stávalo se, hlavně kolem vyschlých potoků, že bratr Francis v poušti narazil na hromádku lidských kostí, do čista obraných a vybělených sluncem. Nebyl nějak zvlášť útlocitný, s něčím takovým se muselo počítat. Proto ho lebka v koutě předsálí nijak nepřekvapila, ale zlatý odlesk jejího šklebu mu neustále padal do oka, ať zkoušel vypáčit dvířka (zamčená nebo zaseklá) rezavých skříní, nebo tahal za šuplíky (také zaseklé) otlučeného kovového stolu. Stůl mohl znamenat neocenitelný objev, jestli v něm zůstaly listiny nebo knihy, které přečkaly hltavé hranice věku Zjednodušení. Snažil se šuplíky vytáhnout, ale oheň dohoříval; zdálo se mu, že lebka začala sama slabě zářit. Nešlo o jev, který by byl úplně neznámý, ale v ponuré kryptě připadal Francisovi jaksi znepokojivější. Nasbíral další dřevo a přiložil je na oheň. Pak pokračoval ve škubání a lomcování stolem a mihotavý úsměv lebky se snažil nevnímat. Obava, že by někde mohl číhat nějaký spad, ho ještě úplně nepřešla, ale vzpamatoval se z počátečního strachu natolik, aby si uvědomil, že kryt, hlavně pak stůl a skříně, by mohl skrývat plno památek na dobu, na kterou by většina světa nejraději zapomněla.

Prozřetelnost tomuto místu požehnala. Najít kousek minulosti, který unikl hranicím i drancujícím hledačům, bylo v těch dobách velké štěstí. A také to vždy přinášelo značné riziko. Byl znám případ, kdy hledači z mnišských řad, dychtiví starých pokladů, vyšli z jámy a triumfálně odtamtud vynesli podivný válcový předmět, a pak – když jej čistili nebo se snažili rozluštit jeho účel – stiskli nesprávné tlačítko nebo otočili nesprávným knoflíkem, a církev tak vyšla naprázdno. Bylo to sotva osmdesát let, co napsal ctihodný Boedullus s netajenou radostí opatovi, že jeho nepočetné expedici se podařilo odkrýt zbytky něčeho, co on sám popisoval jako „mezikontinentální odpalovací rampu“, která se dochovala s několika úžasnými podzemními skladovými prostorami. Nikdo v celém opatství se nikdy nedozvěděl, co ctihodný Boedullus tou „mezikontinentální odpalovací rampou“ myslel, ale tehdejší úřadující opat vydal přísné nařízení, že archeologové z mnišských řad se napříště pod hrozbou exkomunikace musí podobným „rampám“ vyhýbat.

Onen dopis opatovi byl totiž to poslední, co kdo z ctihodného Boedulla, jeho skupiny, „odpalovací rampy“ a vesničky, která tam vyrostla, kdy spatřil; zásluhou několika pastevců, kteří odklonili tok jednoho potoka a nechali jej téct do kráteru, aby měli pro svá stáda zásobu vody na období sucha, teď místo vesnice zdobilo krajinu pozoruhodné jezero. Poutník, který z toho směru před nějakými deseti lety přišel, se nechal slyšet, že se tam skvěle chytají ryby, ale okolní pastevci je považují za duše zmizelých vesničanů a kopáčů a odmítají tam ryby chytat, prý kvůli Bo’dollovi, obrovskému sumci, který sídlí v hlubinách jezera.

„... a nebudou započaty žádné další výkopy, jejichž hlavním cílem není rozmnožení Memorabilie,“ dodával opatův edikt – a to znamenalo, že bratr Francis měl v krytu hledat pouze knihy a listiny a se zajímavými předměty si nic nezačínat.

Přestože Francis neúnavně cloumal a zápasil se zásuvkami stolu, koutkem oka nedokázal nevnímat blikání a třpyt toho zubu se zlatou korunkou. Ale zásuvky se odmítaly hnout. Naposledy do stolu kopl, otočil se a upřel netrpělivý zrak na lebku: „Proč se chvíli neposmíváš něčemu jinému?“

Škleb zůstával. Zlatozubá troska měla hlavu složenou mezi kámen a rezavou kovovou schránku. Novic opustil stůl a vydal se přes trosky k bližšímu prozkoumání pozůstatků. Ten člověk na tom místě asi zahynul a zasypání unikla jen lebka a kost jedné nohy. Stehenní kost byla přeražená, temeno lebky rozdrcené.

Bratr Francis se za mrtvého šeptem pomodlil, pak lebku s citem vzal z místa, kde ležela, a obrátil ji tak, aby se šklebila do zdi.

Pak zabloudil očima k rezavé schránce.

Měla tvar aktovky, podle všeho to byl nějaký kufřík. Původně mohla sloužit mnoha různým účelům, ale padající kameny ji celou zprohýbaly.

Novic ji opatrně vyprostil z kamení a donesl blíž k ohni. Vypadalo to, že zámek je rozlomený, ale víko přirezlo. Když schránkou zatřepal, něco v ní zarachotilo. Nevypadala jako úkryt pro knihy a listiny, ale zároveň bylo jasné, že to má jít otevírat a zavírat a uvnitř mohlo zůstat aspoň pár zlomkovitých informací pro Memorabilii. Pak si ale vzpomněl, jaký osud potkal bratra Boedulla a další, a než se pokusil schránku vypáčit, pokropil ji svěcenou vodou. I když potom začal tlouct do rezavých závěsů kamenem, zacházel s prastarou památkou co nejuctivěji.

Nakonec se mu podařilo závěsy urazit a víko odpadlo. Z přihrádek se vysypaly drobné kovové předměty, některé nenávratně zmizely ve štěrbinách. Ale na dně, pod přihrádkami, zahlédl – papíry! Rychle odříkal děkovnou modlitbu, posbíral co nejvíc rozsypaných součástek, volně nasadil víko zpátky a začal šplhat po pahorku suti ke schodišťové šachtě a k úzkému proužku oblohy, schránku pod paží.

Po té tmě v krytu bylo slunce oslepivé. Francise nijak neznepokojilo, že se již nachýlilo nebezpečně nízko k západu; místo toho začal hned hledat rovnou plochu, kde by mohl obsah schránky rozprostřít a prozkoumat, aniž by riskoval, že něco ztratí v písku.

O pár minut později už seděl na rozpraskané základové desce a vybíral kousky kovu a skla, jichž byly přihrádky plné. Většinou to byly jakési trubičky s drátěným kartáčkem na konci. Ty už znal. Pár jich bylo i v malém muzeu opatství, různé velikosti, tvarů i barev. Jednou viděl pohanského šamana z kopců, který je nosil na provázku jako obřadní náhrdelník. Lidé z kopců je považovali za „části božího těla“ – bájné Machiny analyticy, uctívané jako nejmoudřejší z jejich bohů. Tvrdili, že spolknutím jedné z nich může šaman dosáhnout „Neomylnosti“. Jisté bylo, že tak mezi svými lidmi dosáhl Nepopiratelnosti – pokud náhodou nespolkl jednu z těch jedovatých. V muzeu byly podobné věcičky pospojovány rovněž – ne jako náhrdelník, ale v podobě spletitého a poněkud chaotického labyrintu na dně kovové schránky popsané jako: „Šasi rádia. Použití: Neznámé.“

Na vnitřní stranu víka schránky byl přilepen nějaký text. Lepidlo se rozpadlo na prach, inkoust vybledl a papír ztmavl rezavými skvrnami tak, že ani úhledný rukopis by nebylo snadné přečíst a tohle bylo navíc načmáráno ve spěchu. Francis vybíral přihrádky a přerušovaně text studoval. Vypadalo to jako angličtina, ale trvalo půl hodiny, než se mu podařilo podstatnou část zprávy rozluštit:

KARLE -

Za dvacet minut musím na letadlo do [nečitelné]. Proboha, dohlédni, ať tam Emy zůstane, dokud nebudeme vědět, jestli je válka. Prosím tě! Zkus ji dostat na seznam náhradníků do krytu. V letadle pro ni místo neseženu. A neříkej jí, proč ti ji posílám s touhle krabicí harampádí, ale snaž se ji tam udržet, dokud nebudeme vědět [nečitelné] přinejhorším se jeden z náhradníků nedostaví.

I.E.L.

P.S.: Dal jsem na víko pečeť PŘÍSNĚ TAJNÉ, aby se Em nepodívala dovnitř. Je to první opravářská souprava, která mi přišla pod ruku. Třeba mi ji hoď do skříňky.

K Memo přistupoval se zvláštní úctou, protože mu titul připomínal „Memorabilii“. Než knížečku otevřel, pokřižoval se a odříkal Požehnání textům. Ale čekalo ho zklamání. Doufal, že najde něco tištěného, ale byl to jen rukou psaný seznam jmen, míst, čísel a dat. Data byla z konce padesátých a počátku šedesátých let dvacátého století. Další důkaz, že obsah krytu pocházel z období na sklonku Osvíceného věku! Byl to důležitý objev.

Objevil ostatky svatého!

Table of Contents

Úvod

Fiat Homo

Kapitola 1

Kapitola 2