Přeložila Marie Macháčková

WINTER WEDDING

Copyright © Dilly Court 2021

All rights reserved.

Translation © Marie Macháčková, 2024

ISBN 978-80-249-5409-7

Obsah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Dillyině týmu v HarperCollins, který navzdory pandemii usilovně pracoval na tom, aby má kniha spatřila světlo světa.

Kapitola první

Hrad Rockwood, Devonshire, zima 1853

Byla to jedna z těch vzácných zim, kdy na začátku prosince začal padat sníh. Rosalind si nepamatovala, že by některý rok měly Vánoce tak malebnou zimní atmosféru, ale v první řadě jí ležela na srdci nadcházející sestřina svatba. Zadívala se z okna salonu přes zasněženou okrasnou zahradu až k obzoru, zda na pozadí žulově šedého moře nezahlédne bílé plachty, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by se manželova loď vracela z jedné z jeho nekonečných obchodních cest do zahraničí. Velice by ji mrzelo, kdyby ji Piers nedoprovázel, když půjde její sestra Patsy s Alexanderem k oltáři.

Rosalind si povzdechla a otočila se zpět k seznamu úkolů. Přípravy na svatbu značně pokročily, takže už musela zkontrolovat jen pár posledních věcí. Když byla hotová, odložila pero, opřela se do židle a protáhla si ztuhlé svaly. V krbu příjemně praskal oheň, plameny olizující jabloňová polena hučely v komíně a tento zvuk přehlušil hvízdání průvanu, který vanul škvírami kolem špatně utěsněných oken starobylého hradu.

Uběhly sotva dva roky od chvíle, kdy Rosalind se stejnou pečlivostí a vzrušením plánovala vlastní svatbu. Teď přišla řada na Patsy, ale protože jí bylo teprve osmnáct, v Rosalindiných očích byla na povinnosti spojené s manželstvím ještě příliš mladá. Patricia byla zasnoubená s kapitánem Alexanderem Blanchardem ze Čtyřicátého šestého pěšího pluku. Rosalind se při té představě usmála – budou teď nejen sestry, ale vlastně i švagrové. Když se ozval zvuk otvíraných dveří, ohlédla se.

„Tady jsi, Rosie. Věděla jsem, že tě tu najdu vysedávat nad dalším seznamem. Vždyť všechno přece běží bez problémů, ne?“ Patricia Careyová pohodila plavými kadeřemi a svezla se do nejbližšího damaškového křesla. „Jsem vyčerpaná. Hodiny jsem musela stát nehybně jako socha a Meggie Brewerová do mě zapichovala špendlíky.“

Rosalind se zasmála. „Jen dělá svou práci, Patsy. Přece nechceš, aby ti svatební šaty nepadly.“

„Ne, samozřejmě že ne, ale dělám si starosti. Alex se neozývá. Vůbec netuším, kde teď je.“

Rosalind vstala od stolu a šla sestru obejmout. „Trápí tě předsvatební nervozita, Patsy, nic víc. Také jsem si něco podobného před obřadem prožila, ale pak to bylo báječné.“

„Jenže ty sis brala Pierse. Ten jezdil jen do toho svého kaolinového lomu v Cornwallu, ale nikdy ne tak daleko. Alexe klidně mohli poslat za oceán, a já bych se to vůbec nedozvěděla.“

„Samozřejmě že by ses to dozvěděla, ty hlupáčku. Nějak by to zařídil a poslal by ti zprávu. A kromě toho je nyní ve stejném regimentu jako Bertie, který přinejmenším podle toho, co píše, je právě na cestě sem. Alex se ti za pár dní určitě také ozve.“

„Bertie by se měl snažit dorazit co nejdřív – má mě vést k oltáři. Jestli se domů nedostane včas, bude muset jeho místo zaujmout Walter. Jestli ho dokážu odtrhnout od studia.“

„Neboj se, Patsy. V případě potřeby by Walter jistě Bertieho ochotně zastoupil, ale Alex a Bertie nepochybně přijedou společně.“

Patricia si povzdechla. „Promiň, chovám se jako obvykle sobecky. Ty si o Pierse taky určitě děláš starosti.“

„Jeho loď už měla připlout, ale nejspíš se zdrželi kvůli počasí a museli plavbu přerušit. Přesvědčovala jsem Pierse, ať tentokrát místo sebe pošle Pedricka, avšak trval na tom, že Pedrick je možná dobrý správce kaolinového lomu, ale pokud jde o uzavírání obchodů, za moc nestojí.“

Patsy pokrčila rameny. „Ještě že se Alex nemusí harcovat po celém světě a shánět zakázky.“

Rosalind už už měla na jazyku námitku, že na druhou stranu Piers cestuje pouze obchodně, kdežto jeho bratr denně riskuje život pro krále a vlast, ale rychle slova spolkla. Patsy je stále její malá sestřička, kterou je třeba co nejvíce chránit před drsnou realitou světa, i když jen nebesa vědí, čemu bude jako manželka kapitána muset při vojenských taženích čelit.

Rosalind se tedy pouze usmála. „Nehádejme se. S počasím, svatebními přípravami a potom vánočními svátky máme pořád ještě dost práce. Zajímalo by mě, jestli se lady Pentelowová rozhodne zůstat a strávit u nás i Vánoce.“

„Vím, že je to Alexova a Piersova babička, ale pořád z ní mám hrůzu. Nedivím se, že jsi i po svatbě chtěla dál bydlet tady. Ani já bych s ní v Trevenoru nevydržela.“

„Je to její domov a rozhodně by se jí nelíbilo, kdyby řízení domácnosti převzala jiná žena. Dokud nás dělí dostatečná vzdálenost, vycházíme spolu velmi dobře.“

„Aspoň že přijede Aurelia,“ usmála se Patricia spokojeně. „Nakonec jsem ji předběhla a vdávám se jako první – napadlo by tě to někdy? Byla si tak jistá, že ji Hugo Knighton požádá o ruku. A on se pak zasnoubí s Dorcas Mountjoyovou!“

„Mountjoyovi jsou nesmírně bohatí a znají všechny vlivné lidi. Hugo se očividně rozhodl vyženit jmění. Možná Aurelia nakonec může být ráda, že včas unikla.“

„Ano. Nechtěla jsem být zlomyslná. Aurelia je tak hezká a temperamentní, že může mít každého, koho si zamane, kdežto já peníze nezdědím, takže mám štěstí, že mě Alex miluje pro mě samotnou.“

„Alex má taky štěstí.“ Rosalind se vrátila k psacímu stolku, v němž ukládala písemnosti, a vložila seznam úkolů do přihrádky. „Dokončím ho později. Napřed zaskočím za Hester, abych se ujistila, že jsme ohledně jídelníčku a vína na svatební snídani opravdu neponechali nic náhodě.“

„Pokud bude dál tahle sněžit, cesty budou neprůjezdné. Nikdo z hostů nepřijede a bude to katastrofa.“

Rosalind už to také napadlo, proto se úzkostnému pohledu své sestry raději vyhnula. „Teď si s tím nelam hlavu, Patsy. Představuj si, jak krásně budeš vypadat ve svých svatebních šatech ze slonovinového hedvábí, novém klobouku a pláštěnce lemované kožešinou. Až tě Gurney poveze do zdejšího kostela, budeš tak krásná, že se na tebe přijde podívat celá vesnice.“

„Vynasnažím se,“ řekla Patsy skromně.

„Hodné děvče. A teď bych opravdu měla jít. Ještě chci s Hester probrat pár drobností.“

Patsy se zatvářila nespokojeně. „Všichni máme Hester moc rádi, ale co si hosté pomyslí, až zjistí, že ovdovělá lady Careyová tady stále dělá správcovou, a kdykoli se jí naskytne příležitost vystrnadit paní Jacksonovou z kuchyně, tak pro nás i vaří?“

„Dědeček, budiž mu země lehká, měl pověst výstředního muže. Konvencemi se nezatěžoval a věřím, že ji skutečně miloval. Přinejmenším posledních osmnáct měsíců svého života vypadal díky Hester moc šťastně.“

„Já vím, jenže ostatní to tak nevidí.“

„Ale měli by. Hester je hodná žena a dědeček jí byl za její starostlivou péči vděčný – stále mi chybí a vždycky bude.“

Rosalind vyšla z přijímacího salonu a zamířila do modré komnaty, kterou si Hester zařídila pro sebe. Jako jejich bývalá chůva, hospodyně, kuchařka a důvěrnice v jednom byla součástí Rosalindina života od doby, co jí jen paměť sahala. Byl to sice docela šok, když se její zesnulý dědeček rozhodl ženu, která držela jejich rodinu tolik let pohromadě, požádat o ruku, nicméně Rosalind měla z jeho rozhodnutí radost. Bertie, Walter a Patsy si na tu představu museli nejdříve zvyknout, ale všichni Hester milovali a vřele ji přivítali do rodiny.

Rosalind zaklepala a bez vyzvání vešla.

„Sníh padá čím dál víc,“ poznamenala Hester a podívala se z okna. „Předpokládám, že Patsy už ze všech těch svatebních příprav začíná ztrácet nervy.“

„Ano, přesně tak, ale divíš se jí? Snažila jsem se ji uklidnit.“

„Meggie Brewerová se sem z Exeteru dostala, takže cesty jsou očividně dosud sjízdné. Můžeme jen doufat, že brzy přestane sněžit a kapitán Blanchard se dostaví včas.“

Rosalind se usmála. „No tak, Hester, proč mu neříkáš Alexi? Přece tě o to už několikrát žádal.“

„Jsem pořád ta stejná ženská jako předtím, než mi váš dědeček udělal tu čest a nabídl mi sňatek. Někdy bych si přála, abych byla dost silná a odmítla. Mohli jsme i tak žít jako manželé a nemusela jsem vás zahanbit tím, že teď tvůj titul nosí někdo takový jako já.“ Hester vstala a uhladila si záhyby černých bombazínových šatů. Uplynulých několik měsíců nosila hluboký smutek a nic ji nepřimělo, aby přísnou čerň zjemnila stuhou nebo mašlí. „Milovala jsem ho, Rosalind, byl to dobrý a odvážný člověk.“

Rosalind se smutně usmála. „Odvážný ano, ale obávám se, že s dobrotou to občas nepřeháněl. Byl to zkrátka člověk, který miloval život. S tebou byl šťastný, Hester. To je hlavní. Já bych si jenom přála, abys už přestala pracovat a zaujala v naší rodině místo, které ti právem náleží.“

„Nastoupila jsem do služby v deseti a nedokážu jen tak ze dne na den přestat. Co bych celý den dělala, kdybych neřídila domácnost a nevedla účetnictví? Nevěřím, že by to někdo jiný vykonával tak pořádně a poctivě. Navíc by mi chyběla kuchyně. Těšilo mě, že jsem pro vás všechny mohla vařit. Zvláště když jsme byli chudí a museli jsme vystačit jen s tím, co jsme si sami vypěstovali. Byla to výzva.“

„Ty dny jsou za námi, Hester. Díky Piersovi nám nic nechybí.“ Zvenku zaslechla nějaký hluk a zpozorněla. Spěchala k oknu. „Kdo to může být? Vypadá to, že máme hosty.“

„Existuje jen jeden způsob, jak to zjistit, beruško,“ řekla Hester s úsměvem. „Návštěva třeba Patricii rozptýlí a díky tomu zapomene na starosti.“

„Záleží, kdo to je.“ Rosalind přešla ke dveřím a otevřela. „Ale na lady Pentelowovou to nevypadá – ta vždycky cestuje s celou armádou sluhů. Půjdu je dolů přivítat. Přinejmenším to znamená, že silnice jsou dosud sjízdné.“

Jarvis jako každý správný majordom dorazil dolů před ní – otevřel těžké dubové dveře, podržel je a ustoupil stranou. Do vstupní haly zavanul poryv ledového vzduchu, který s sebou nesl drobné krystalky zmrzlého sněhu, a starobylé brnění těsně za dveřmi zlověstně zarachotilo, jako by se jeho bývalý majitel zachvěl. Rosalind byla na rozmary starého hradu zvyklá, a když procházela kolem, automaticky zaklapla hledí. Pravděpodobně existovalo jednoduché vysvětlení, proč to vypadalo, že se helmice usmívá nějakému prastarému vtipu, ale když byli děti, Bertie trval na tom, že v brnění stále dlí duch sira Denyse Careyho. Rosalind měla tehdy z železného rytíře hrůzu, a dokonce i dnes, když se místnost večer ponořila do přízračného šera, raději od něj odvracela oči.

„Kdo přijel, Jarvisi? Vidíte je?“

„Příliš hustě chumelí, madam. Nerozeznám, o koho jde.“

Rosalind stála za ním a napínala zrak do bílého sněhového víru. Rozpoznala postavu kočího v plášti a lokaje, který seskočil z kozlíku, aby otevřel dvířka kočáru. Oba muži byli zasněžení, takže připomínali ozdoby na vánočním stromku, a při každém kroku kolem nich zavířil oblak sněhových vloček.

Jako první vystoupila z kočáru žena v kožichu a s hustým závojem, který jí důkladně zakrýval tvář. Těsně za ní následoval muž, jenž ji držel za paži, aby ji podepřel a převedl přes kluzké dlažební kostky. Rosalind je okamžitě poznala. Rázem zapomněla na sněhovou vánici a rozběhla se jim naproti. „Mamá, Claude, to je milé překvapení.“

„Už jsem si začínal myslet, že to nezvládneme,“ řekl Claude udýchaně. „Na polních cestách se začínají vytvářet závěje.“

Felicia Careyová vstoupila do haly a sundala si závoj. „Nevím, proč mluvíš o překvapení, Rosalind. Tvoje sestra se přece vdává. Tu svatbu bych si nenechala ujít za nic na světě.“

„Na mou jsi nepřišla.“ Ta slova Rosalind vyklouzla dřív, než je stačila zadržet. Patsy vždy byla matčina oblíbenkyně. Vypadala jako Feliciina mladší verze – se stejnou záplavou zlatých kadeří, jen oči měla fialkově modré. Rosalind zdědila po matce oříškové oči a po zesnulém otci tmavě plavé vlasy, v čemž se podobala svým bratrům Bertiemu a Walterovi. Byli pohledná rodina, ale když Patricia zatřepotala dlouhými řasami, nikdo jí neodolal a vždy byla středem pozornosti. Rosalind už v raném věku poznala, že život neměří všem stejným metrem, ale svou sestru milovala příliš na to, aby na ni žárlila. Přesto se jí někdy matčin postoj dotkl.

„Tenkrát to byla smůla, má drahá,“ přispěchal Claude s vysvětlením. „V té době jsme byli zrovna v Miláně, kde tvoje matka vystupovala v proslulé opeře Teatro alla Scala.“

„Jsem si jistá, že jsi to skvěle zvládla i beze mě, Rosalind,“ dodala Felicia lhostejně. „Vždy jsi byla velice samostatná, dokonce i jako dítě, kdežto Patsy mě potřebuje.“

Rosalind ustoupila stranou, aby uvolnila cestu kočímu a lokaji, kteří proklopýtali kolem s horou zavazadel.

„Vypadá to, že se tu chystáš nějakou dobu zůstat, mamá.“

„Nemohli bychom v tomto rozhovoru pokračovat někde v teple?“ Felicia si sundala kožešinový plášť a podala ho Jarvisovi. „Uvítala bych šálek čaje s kapkou whisky, abych předešla nachlazení. Sice jsem si dopřála dočasnou pauzu na odpočinek, ale o hlas se musím starat neustále.“

Rosalind přikývla. Důvod náhlého příjezdu její matky byl nyní zcela jasný. „Pojďte do salonu. Nechám přinést občerstvení a připravím pro vás pokoje.“

„Oba budeme sdílet hlavní ložnici,“ prohlásila Felicia pevně. „Claude mě požádal o ruku a já jsem přijala. Netvař se tak nesouhlasně.“

„Vždyť jsem nic neřekla, mamá, nicméně hlavní ložnici teď využíváme my s Piersem.“

„Jako vdova po tvém otci mám přednost, i když jsi vdaná žena. Já jsem hlavou zdejší domácnosti.“

„Pokud vím, tak tuto pozici zastává lady Careyová vdova, mamá.“

Felicia se zasmála. „To myslíš vážně? Opravdu očekáváš, že se budu klanět služce, která se vetřela do přízně našeho pomateného staříka?“

„Hester si zaslouží respekt a ten jí také po právu náleží. Jak brzy zjistíš, mamá, na tom se tady všichni shodneme.“

„Pokud si vzpomínám, když se to tvému manželovi hodilo, ani on neměl s porušováním společenských zvyklostí žádné potíže. Mimochodem, kde je?“

„Věřím, že brzy dorazí. Musel obchodně odcestovat do zahraničí.“

„Je vůbec zázrak, že stihl vlastní svatbu.“ Felicia pohodila hlavou. „Nedívej se na mě tak, Rosalind. Znala jsem Pierse Blancharda dříve než ty a svou historkou o tom, že je dědicem zdejšího hradu, mě dočista oklamal. Člověku, který dokáže tak přesvědčivě lhát, není radno věřit.“

Claude ji objal kolem ramen. „Nerozčiluj se, lásko. Pojď rychle do tepla a dej si něco k jídlu.“ Omluvně se na Rosalind usmál. „Tvoje matka je po dlouhé cestě z Paříže vyčerpaná. Zastavili jsme se tam na pár dní, abychom navštívili pařížské módní salony.“

„Do přijímacího pokoje trefím sama. Jako manželka tvého otce jsem tady žila dost dlouho předtím, než ses narodila, Rosalind,“ utrousila Felicia a odkráčela se vztyčenou hlavou.

Claude se omluvně usmál. „Ona to tak nemyslí.“

Rosalind potřásla hlavou. „Jsi pro ni příliš dobrý, Claude. Já svou matku znám, vždycky říká přesně to, co si myslí, ale vzápětí svá slova odbude smíchem a snaží se je vydávat za vtip. Nicméně už jsem si na její útoky zvykla.“ Vzala ho pod paží. „Pojď se usadit ke krbu a já se postarám, aby vám nic nechybělo.“

„Počasí se opravdu zhoršuje. Obávám se, že do rána už budou cesty zasypané sněhem.“

„To nezní dobře, ale před Patsy o tom prosím nemluv. Můžeme se jen modlit, aby začalo tát.“

Vstoupili do salonu právě včas, aby byli svědkem toho, jak Patricia vyskočila a vrhla se matce do náručí. „Mamá, ty jsi tady. Já věděla, že přijedeš.“

Felicia ji krátce objala a pak se odtáhla a uhladila si pomačkané cestovní šaty. Když klesla do židle u krbu, z vlhké látky začala stoupat pára. „Nejspíš jsem se nachladila a umřu,“ utrousila mrzutě. „Jsem promrzlá na kost a v tomhle odporném počasí utrpí můj hlas. Kdybych měla rozum, zůstala bych natrvalo v zahraničí.“

„To ne,“ vykřikla Patricia vášnivě. „Musíš být zdravá. Chci, abys byla u toho, až se s Alexanderem budeme brát.“

„A kde je vlastně ten tvůj ženich?“ Felicia se rozhlédla po místnosti. „Doufám, že už přijel, protože silnice budou brzy naprosto neprůjezdné.“

„Je na cestě, mamá. Jeho pluk byl ve východním Středomoří. Účastnili se nějaké tajné mise a nikdo z nás nezná podrobnosti. Bertie je s ním.“

„Vždycky jsem věděla, že Bertie vykoná hrdinské činy. A opravdu víš jistě, že si chceš vzít vojáka, Patsy?“ Felicia se otřásla a objala se rukama. „V Anglii je tak hrozná zima a tady je navíc příšerný průvan.“

„Nemusíš se o mě bát, mamá.“ Patricia si k matce klekla. „Je skvělé, že jsi zase doma. Za chvilku se zahřeješ.“

Rosalind si povzdechla. „Zajdu do kuchyně a postarám se, aby vám co nejdřív donesli čaj a občerstvení.“

„Nezapomeň na whisky,“ zašeptal jí spiklenecky Claude.

„Nezapomenu.“ Rosalind se usmála a spěchala z pokoje. Zašla do kuchyně a nařídila paní Jacksonové, aby připravila podnos s čajem včetně karafy s whisky. Poté co dala kuchařce podrobné pokyny a vysvětlila jí, že paní Careyová má ráda natenko nakrájený chleba lehce namazaný máslem a místo džemu dává přednost nakládanému masu, měla dobrý pocit, že udělala všechno, co bylo v jejích silách, aby byla matka alespoň chvíli spokojená. Díky Hesteřiným letitým zkušenostem a prozíravosti už byly postele ve všech pokojích vyvětrané, ustlané a připravené pro svatebčany. Rosalind vyhledala Tilly a poslala ji do západní věže, aby v místnosti, v níž měli Felicia a Claude spát, zatopila v krbu. Tilly ochotně pospíchala úkol splnit, aby se zavděčila a ukázala, že si nedávné povýšení na pokojskou zaslouží.

Rosalind kráčela pomalu chodbou a snažila se vyrovnat s náhlým matčiným příjezdem. Překvapila je, ale koneckonců Felicia Careyová nikdy nedělala to, co se od ní očekávalo. Rosalind byla na matčinu vrtkavost zvyklá, a přestože jí nechala pozvánku poslat, nečekala, že se s Claudem objeví. Bohužel Feliciina přítomnost věstila jeden problém. Hned na začátku dala matka jasně najevo, že sňatek sira Luciena s bývalou hospodyní nepovažuje za nic jiného než skandál a urážku rodinného jména. Rosalind si představila, jak se ty dvě ženy budou následující tři týdny probodávat vražedným pohledem, a měla pocit, že to nevydrží. Věděla však, že především musí varovat Hester – ale jak to udělat, aby se jí nedotkla, to byl oříšek. Podle očekávání ji našla v modré komnatě.

Hester odložila kus oblečení, který právě zašívala, a složila ruce do klína. „Jsem ráda, že je tady tvoje matka, už jen kvůli Patricii. O mě si starosti nedělej.“

„Přesto si je dělám,“ odpověděla Rosalind vážně. „Nechci, aby ses dostala do nepříjemné situace, Hester. Matka tvou svatbu s dědečkem neschvalovala a dobře vím, že svůj názor nikdy nezmění.“

„O mě se neboj. Popravdě řečeno s paní Felicií souhlasím, zřejmě poprvé v životě. Má pravdu: bylo by nepatřičné, kdybych s vaší rodinou jedla u stolu. Najím se ve svém pokoji.“

„Ne, Hester. To není nutné. Přece se nebudeme tvářit, že tu nejsi.“

„A jaká je jiná možnost, beruško? Tvou matku znám už hodně dlouho, a dokud je tady, půjdu jí z cesty.“

„To je přece celé špatně,“ protestovala rozhořčeně Rosalind. „Matka se tu sotva ohřeje. Jakmile jí Claude sežene nové angažmá, hned budou zase pryč.“

„Já přece nechci nic jiného než být s rodinou, kterou miluji,“ prohlásila Hester jednoduše. „Nezajímá mě titul ani postavení. Jsem stejná jako před tím, než jsem si tvého dědečka vzala. Do svatby se tady o to budu starat nenápadně jako dřív a po Vánocích, až tvoje matka vyrazí na další turné, si třeba mezi vás ke stolu sednu.“

Rosalind k ní přispěchala a objala ji. „Jsi ten nejbáječnější člověk, jakého znám, Hester. Ale to ti nemůžu dovolit.“

Hester na ni hleděla s nečitelným výrazem. „Tohle si musím rozhodnout sama.“

„Nedopustím, aby ses nechala zastrašovat – a už vůbec ne mou matkou. Vím, že to zní bezcitně, ale přijela jen proto, že momentálně nemá angažmá, proto se snaží šetřit náklady na pobyt v hotelu.“

„Takhle tvrdě bys o ní neměla mluvit, Rosalind. Pořád je to tvoje matka.“

„Mám ji ráda, opravdu, ale nejsem slepá k jejím chybám. Matka o nikoho z nás nikdy nejevila velký zájem, dokonce ani o Patsy, kterou si z dětí oblíbila nejvíc. Naopak ty, Hester, jsi vždycky stála při nás. Pečovala jsi o nás, když jsme byli nemocní, kárala jsi nás, když jsme zlobili, ošetřovala jsi nám rány a foukala bolístky.“

„Všechny vás miluju, jako byste byly moje vlastní děti, ale to ze mě ještě nedělá vaši matku. Nechci vyvolat zbytečné rozepře, zvlášť ne před svatbou.“

„Mě by víc pobouřilo, kdyby ses schovávala ve svém pokoji, jako by ses měla za něco stydět. Teď jsi lady Careyová a to ti nikdo nevezme.“

„Raději bych zůstala v pozadí a ujistila se, že Patricia prožije nezapomenutelný den. Jakmile paní Careyová dostane další nabídku na vystoupení, zase rychle odjede.“

Rosalind pochopila, že Hester nepřemluví. A kdyby byla k sobě upřímná, musela by si připustit, že i pro ni bude mnohem snazší Hester vyhovět. Pokrčila rameny. „Nelíbí se mi to, ale ty znáš naši matku asi nejlíp ze všech.“

„Takže souhlasíš?“

„Ano. Ale jen do svatby. Jde mi hlavně o Patriciino štěstí.“

„A taky o štěstí kapitána Blancharda, ne?“ Hester povytáhla obočí. „Před pár lety jste si byli velmi blízcí.“

„Už to prosím znovu nevytahuj. Mám svého švagra velmi ráda – a přestože mě kdysi skutečně požádal o ruku, téměř okamžitě jsem si uvědomila, že by to byla chyba. Předpokládám, že už stejně na všechno zapomněl – jako já, dokud jsi mi to nepřipomněla.“ Rosalind se otočila ke dveřím. „Raději si půjdu ověřit, že pokoj pro matku a Clauda je připravený. Mimochodem jsou zasnoubení.“

„Překvapuje mě, že tvá matka nechce spát v hlavní ložnici.“

Rosalind se rychle vytratila. Hester je všechny znala až příliš dobře, jen v Alexovi se mýlila. Jejich krátká romantická epizoda dávno skončila. Zato Pierse milovala od okamžiku, kdy se jako děti poprvé setkali.

Nikdy nezapomněla na chlapce, který vystoupil na břeh s pašeráky a ochránil ji před sprškou kulek, jimiž pláž pokropili členové pobřežní stráže ukrývající se na útesech. Druhý den byl pryč, ale vrátil se o mnoho let později a nyní byli manželé. Doufala, že jednoho dne v nepříliš vzdálené budoucnosti budou mít vlastní rodinu, ale nyní nebyl vhodný okamžik myslet na sebe.

Došla do největšího pokoje pro hosty, který se nacházel v západní věži. Tilly zrovna přikládala uhlí do krbu, přesto bylo v místnosti stále chladno – hrad Rockwood byl průvanem a špatně těsnícími okny pověstný.

Tilly se vyškrábala na nohy. „Brzy se pokoj ohřeje, paní Blanchardová. Kdybych věděla, že vaše matka přijede, zatopila bych tady už dřív.“

„Sama jsem to netušila,“ řekla Rosalind s úsměvem. „Postarej se, aby měli dostatek uhlí a dřeva.“

„Ano, jistě, madam. Mám paní Careyové vybalit? Jarvis se domnívá, že si s sebou vlastní komornou nepřivedla.“

„Ano, můžeš začít.“

Rosalind nechala Tilly, ať nerušeně pokračuje v práci, a zamířila opět dolů, aby čelila návštěvě. Doufala, že matka už Patricii nenakazila svým škarohlídstvím. Vždycky si našla nějaký důvod ke stížnostem – ať už to, že Alex a Bertie dosud nedorazili, nebo pocit křivdy, že se musí spokojit s druhou největší ložnicí na hradě.

Ale když vešla do přijímacího salonu, zastihla matku s Patricií v živém rozhovoru. Probíraly podrobnosti svatebního obřadu a Claude seděl u krbu, začtený do Timesů. Když vzhlédl, z jeho výrazu poznala, že něco není v pořádku.

„Pojď se na to podívat, Rosie,“ zavolal ji k sobě tiše.

„Stalo se něco, Claude?“

Odhrnul si z čela zbloudilý pramen šedivých vlasů, zvedl noviny a ukázal na článek na titulní straně. „To je pluk tvého bratra, že, Rosie? A taky Alexanderův.“

„Ano, Claude. Alex sloužil původně u Třicátého druhého pěšího pluku, ale převeleli ho k jiné jednotce, u níž je i Bertie. Před dvěma dny se měli vrátit do Anglie společně.“

Claude ukázal na pasáž psanou drobným tištěným písmem, které se jí vzápětí začalo míhat před očima.

„Loď, na níž se ze Středomoří plavil Čtyřicátý šestý pluk, zastihla v Biskajském zálivu bouře a plavidlo najelo na mělčinu. Podle všeho je mnoho obětí.“

„Ne! To není možné. Kdyby došlo k nejhoršímu, určitě bychom to už věděli.“

Claude si nervózně uhladil navoskovaný knír a ztišil hlas. „Podle tohohle článku to nevypadá dobře, má drahá.“

Kapitola druhá

„Před Patsy ani slovo!“ požádala ho Rosalind naléhavě. „Je to sice jejich pluk, ale nemusí to nutně znamenat, že se Alex a Bertie plavili právě na této lodi.“

„Neuvádí se, kolik lidí přežilo, ani počet zraněných.“

Rosalind se naklonila, aby si přečetla drobné písmo. „Tady se píše, že vojáky a posádku odvezli do Brestu – to je v severní Francii, že? Tamější velitel musí mít přece seznam obětí.“

„Předpokládám, že armáda uvědomí nejbližší příbuzné co nejdříve.“

„Takhle nemluv, Claude. Při tom pomyšlení mi tuhne krev v žilách.“

„Nic nevíme jistě.“ Claude se podíval z okna. „Dokud bude takové počasí, nikdo se na riskantní plavbu nevypraví. Všechno se odloží. Obávám se, že nezbývá než čekat.“

„Nebudu mít klid, dokud nebudu vědět, že jsou v bezpečí.“

„Co si to tam vy dva šuškáte?“ zajímala se najednou Felicia.

„Mluvili jsme o počasí, mamá,“ odpověděla Rosalind rychle. „Doufám, že brzy přestane sněžit, jinak cestování bude nebezpečné, nebo to dokonce ani nepůjde.“

„Cože?“ Patricia vyskočila. „Alex přijede, i kdyby se musel závějemi prohrabat.“

„Samozřejmě,“ ujistila ji Rosalind pevně. „Však má taky na pomoc Bertieho.“

„Ty si vážně myslíš, že by se sem svatebčané kvůli nepříznivému počasí nemuseli dostat, Rosie?“ Patricia sepjala ruce a v očích se jí objevily slzy.

„Jistě že si to nemyslím.“ Rosalind se snažila, aby to znělo co nejupřímněji. „Dovedeš si představit, že by něco dokázalo zastavit lady Pentelowovou nebo Aurelii?“

„Ne, nedovedu. Asi máš pravdu. Mamá a Claude se sem taky dostali.“ Patricia vydechla úlevou a svezla se opět na židli.

„Já bych si tvou svatbu nenechala ujít za nic na světě, má drahá.“ Felicia se natáhla po karafě a nalila si do čaje štědrou dávku whisky. „Tohle je čistě pro léčivé účely, tak se tak netvař, Claude. Už jsem zapomněla, jaká je v téhle kamenné ruině zima. Udivuje mě, jak se sir Lucius mohl dožít tak vysokého věku.“ Její úsměv pohasl. „Mimochodem, kde je Hester? Doufám, že nehodlá přikládat příliš velkou váhu tomu, že z ní můj zesnulý tchán udělal počestnou ženu.“

„Hester se o dědečka v posledních několika měsících skvěle starala, mamá.“ Rosalind vrátila noviny zpět Claudovi. „Dobře si však uvědomuje, jak se na to díváš, a rozhodla se, že se po dobu tvé přítomnosti bude zdržovat v ústraní.“

Felicia pohodila hlavou. „To bych řekla. Je to služka a na tom se nic nezměnilo. Tihle lidé mají jiný pohled na věci než my, Rosalind. Na to bys neměla zapomínat. Když je odkážeš do patřičných mezí, poběží domácnost hladce, ale jakmile s nimi začneš zacházet jako se sobě rovnými, zpláčeš nad výdělkem.“

Rosalind byla v pokušení odporovat, ale nakonec námitky spolkla. Ze zkušenosti věděla, že když si matka něco vezme do hlavy, nikdo jí to nevymluví.

Vstala. „Pokoj už je určitě připravený, mamá. Nechceš jít nahoru a před večeří si odpočinout?“

„Až to budu potřebovat, půjdu, děkuji, Rosalind. Mimochodem, chybí mi komorná, která by se o mě postarala. Smithersová mě opustila – vdala se za naprosto nevhodného člověka. Je to Ital a vlastní restauraci kdesi v Miláně kousek od katedrály. To manželství dlouho nevydrží – já ji varovala, ale nedala si říct. Prý je to láska jejího života.“

„Doufám, že bude velmi šťastná,“ řekla Rosalind pevně. „Tilly ti v pokoji vybalila oblečení, mamá. Je sice mladá a stále se učí, ale je velmi ochotná.“

„Na tu krátkou dobu, kterou tu hodláme zůstat, to nejspíš bude stačit. Zima v Anglii je ohavná. Jakmile svátky skončí, máme v plánu opět odjet.“

„Vážně, mamá? Kam se chystáš teď?“ zeptala se Patricia dychtivě.

„Ještě nevím. O všechny obchodní záležitosti se stará Claude. Určitě už na něčem pracuje.“ Felicia se k němu otočila s natěšeným úsměvem. „Hlavně ať je tam tepleji než na tomto ponurém ostrově.“

„Zatím se ještě nic definitivního nerýsuje, má lásko, ale uvažuji o Paříži.“

„Paříž je báječná. Kdybyste se vy dvě neuvázaly v manželství, mohly byste nás do francouzské metropole, kterou přímo zbožňuji, doprovodit, a já bych vám tam každé našla bohatého manžela.“

„S Piersem jsem šťastná,“ namítla Rosalind ostře. „A Patsy miluje Alexe. Je to dobrý člověk.“

„Nejspíš ano.“ Felicia dávala najevo, že o tom není plně přesvědčená. „Ovšem zatím není po budoucím ženichovi ani vidu. A kde je tvůj manžel, Rosalind? Neměl by stát po tvém boku a pomáhat ti s přípravami na svatbu tvé jediné sestry? Nebo ho víc než manželský život zajímá obchod?“

„Mluví z ní whisky, Rosie,“ omlouval ji Claude spěšně.

„Co jsi říkal, Claude?“ Felicia vstala a mírně se zakymácela.

„Řekl jsem, že už jsi toho vypila docela dost, lásko. Před večeří by sis měla odpočinout. Máš za sebou dlouhou a únavnou cestu.“

„Hlavně že už jsme tady.“ Felicia přijala nabízené rámě a opřela se o něj. „Což je víc, než se dá říct o Piersi Blanchardovi a zbytku jeho rodiny.“

„Tak už pojď, drahoušku.“ Claude vrhl na Rosalind omluvný úsměv. „Jsme ubytovaní v obvyklých pokojích, Rosie?“

„Ano, Claude. Křídlo pro hosty v západní věži. Večeře se podává v sedm. Tady na venkově jíme brzy.“

„Možná jsme měli zaměstnat i přítele Smithersové, toho italského šéfkuchaře, a přivézt je oba s sebou,“ zamumlala Felicia chmurně. „Alespoň bychom měli jistotu, že se dobře najíme, a já bych měla k ruce zkušenou komornou.“

Claude ji vystrkal ze salonu. Dveře za nimi zapadly.

„Ach jé.“ Patsy si zklamaně povzdechla. „Mamá bude zase všechno kritizovat. Já to tušila.“

„To je prostě celá ona, vždyť ji znáš,“ chlácholila ji Rosalind. „Jak poznamenal Claude, mluvila z ní whisky. Je vyčerpaná, ale jakmile si trochu zdřímne, hned bude mít lepší náladu. A na jídle paní Jacksonové určitě nenajde žádný důvod k nespokojenosti. Navíc Hester se postará, aby se odteď servírovaly jen samé lahůdky. Už nemusíme spoléhat na to, jestli se Bertiemu podaří zastřelit k večeři králíka nebo bažanta.“

„Alex a Bertie tady měli být už před několika dny. Začínám mít opravdu strach.“

„To je počasím, Patsy.“ Rosalind zkřížila prsty za zády. Nebyla to celá pravda, nicméně Alex ani Bertie na lodi, která ztroskotala u pobřeží Francie, opravdu být nemuseli. Nepochybně se každou chvíli objeví. „Určitě tu brzy budou.“

„Možná Alex změnil názor. Byl dlouhé měsíce pryč a přece se zamiloval i do tebe, než ses provdala za Pierse. Možná tě pořád miluje.“

„Patricie Careyová, ihned přestaň vést takové hloupé řeči. Alex si pouze myslel, že je do mě zamilovaný, ale šlo jen o pomíjivé poblouznění. Mám ho ráda jako bratra a jsem si jistá, že on to cítí podobně. Nicméně zbytek života se rozhodl strávit s tebou.“

„Bojím se, Rosie,“ přiznala Patricia se slzami v očích. „Byla jsem nadšená vyhlídkou, že budu manželkou vojáka a budu ho následovat, kamkoli ho pošlou, ale teď si tím nejsem jistá. Jak si v cizině bez tebe poradím?“

„Budeš mít Alexe, Patsy. O tom manželství je. Nakonec si pořídíš vlastní rodinu, kterou budeš milovat a starat se o ni.“

„To mě taky děsí.“ Patricia o ni zavadila kradmým pohledem. „Mám strach, že bych se mohla stát matkou příliš brzy. Ale ty jsi vdaná už přes dva roky a dítě dosud nemáš.“

„Na všechno musí být správný čas,“ prohlásila Rosalind statečně. Nebyla připravená přiznat, jaké zklamání cítí pokaždé, když se její naděje na těhotenství zase ukážou jako liché. Kdyby měli dítě, Piers by jistě trávil více času doma a konečně by řízení důlní společnosti přenechal Pedrickovi. Někdy měla pocit, že podnikání je pro něj na prvním místě a ona až na druhém. Ale to by vůči němu nebylo spravedlivé: byl k nim velice štědrý a nesl zodpovědnost za dvě domácnosti. Chápal její lásku k Rockwoodu a nikdy jí nevyčítal, že chce zůstat v domově svých předků. Uvědomoval si rovněž, že jeho babička vládne domácnosti v Trevenoru pevnou rukou a nikdy by nepřenechala své postavení mladší ženě. Piers byl dobrý manžel.

„Posloucháš mě, Rosie?“

Patriciin netrpělivý hlas probral Rosalind ze zamyšlení a vrátil ji zpět do reality. „Promiň, zamyslela jsem se. Ale ničeho se neboj, Patsy. Jsem si jistá, že před svatbou začne každá nevěsta panikařit, ale to jsou jenom nervy. Jakmile Alexe znovu uvidíš, okamžitě si připomeneš, proč ses mu zaslíbila.“

„Snad ano, Rosie, ale ráda bych měla jistotu, že už je na cestě. Znervózňuje mě, že nám dosud o sobě vůbec nedal vědět.“

Rosalind zasunula noviny pod polštář na pohovce. „Do svatby zbývá celý týden. Do té doby tu Alex i Bertie určitě budou.“

„Nejspíš máš pravdu. Jenom mi pracují nervy.“

„Nemůžeme dělat nic než čekat. Vezmi si příklad z matky a jdi si před večeří na chvíli lehnout. Potom za tebou pošlu Tilly, aby tě učesala, a mamá tak nebude mít co kritizovat.“

„Ty jsi tak praktická, Rosie,“ řekla Patricia zdráhavě. „Vždycky víš, co udělat a říct. Kéž bych byla víc jako ty.“ Vyšla z pokoje a Rosalind popadla noviny. Přečetla článek několikrát za sebou a do očí jí vhrkly slzy, takže písmena viděla rozmazaně. Nakonec noviny roztrhala na kousky, hodila je do ohně a sledovala, jak se papír v plamenech kroutí a uhelnatí. Takhle se Patsy k té hrozné zprávě alespoň nedostane, nicméně zničit důkazy Rosalindiny obavy nijak nezmírnilo. Musela se něčím zaměstnat, aby odvedla myšlenky, a tak se vrátila k psacímu stolku a začala opět kontrolovat seznamy úkolů. Byla v plné práci, když do místnosti vstoupil Claude.

„Řekla jsi jí to?“ zeptal se udýchaně. „Ten článek nevěstí nic dobrého, Rosie.“

„Nedokázala jsem to. Už tak je dost rozčilená a tohle by ji úplně vyvedlo z míry.“

„Nevíme, jak dlouho trvalo, než se novinám podařilo zprávu získat. Omlouvám se, že tak sýčkuju, ale nemůžu se ubránit myšlence, že ženich svatbu nestihne.“

„Já vím, ale jak bychom to mohli ověřit? Nebo máme čekat až do obřadu?“

„Asi bych ještě pár dní počkal.“

„Těžko říct, jestli jsou vůbec zpátky v zemi. Totéž platí pro manžela. Netuším, kde se momentálně nachází. Domů se měl vrátit předevčírem, ale jeho loď možná musela také vyhledat úkryt před bouří a zakotvit někde u pobřeží.“

„Hlavně si nedělej starosti, má drahá. Nikdo z nás teď nemůže nic dělat. Musíme být trpěliví a snažit se udržet Patricii v dobré náladě. A v tomhle tvoje matka vyniká.“

Rosalind na něj překvapeně pohlédla. „Skutečně?“

„Když je Felicia na pódiu a všechny oči se na ni upírají, dokáže na sebe strhnout veškerou pozornost publika. Jsem si jistý, že když matce vysvětlíš situaci, chopí se výzvy a Patricia nebude mít ani chvilku, aby propadla trudnomyslnosti.“

Následující ráno vyhlédla Rosalind z okna své ložnice a odlesk slunce, které se odráželo od bělostné sněhové pokrývky, ji málem oslepil. Vánice ustala a z mrazivého dne vyzařoval klid. Přestože Tilly zatopila v krbu, ani to příliš nepomohlo zahnat chlad v místnosti a voda, kterou si Rosalind nalila do umyvadla, už byla téměř studená. Spěšně se oblékla, přehodila si přes ramena vlněný šál a sešla do jídelny. K jejímu překvapení Claude a Felicia už seděli u stolu a ládovali se slaninou, vejci a jehněčími ledvinkami.

Felicia vzhlédla a usmála se. „Jak se zdá, počasí se nakonec umoudřilo, Rosalind. Hosté se mohou vydat na cestu a jsem nachystaná pustit se do svatebních příprav.“ Zvedla stříbrný zvoneček a zazvonila.

Vzápětí se objevila Molly Greepová, která jako kdyby postávala za dveřmi a jen čekala, až ji zavolají. Zatěkala očima z Rosalind na Felicii.

„Káva už vychladla a dali bychom si další toasty.“ Felicia mávla rukou, čímž naznačila, že dívka může odejít.

„Děkuji, Molly. To bude prozatím vše.“ Rosalind přešla k servírovacímu stolku, naložila si na talíř míchaná vejce a pak zaujala místo na opačném konci tabule. S úsměvem si všimla, že matka usedla v čele a Clauda usadila po pravici.

„Slyšela jsi mě, Rosalind?“ ozvala se Felicia netrpělivě. „Odteď si beru svatbu na starost.“

„Nic jsme neponechali náhodě, mamá, všechno je zařízené,“ ujistila ji Rosalind mírně.

„Nesmysl. Tahle stará ruina je přívětivá asi jako márnice. Přímo cítím, jak se duchové bývalých majitelů otřásají hrůzou při pomyšlení, že se hostům dostane tak nevlídného přivítání. Poslala jsem vzkaz Coakerovi – předpokládám, že tady stále řídí venkovní služebnictvo a zahradníky.“

„Ano, mamá.“

„Přikázala jsem mu, aby nařezal cesmínu a břečťan. Navíc potřebujeme jeden velký vánoční stromek do vstupní haly a jeden menší do salonu. Opravdu, Rosie, nechápu, proč jste se víc nevěnovali výzdobě přijímacích místností. Té dívce, která obsluhuje u stolu – nevím, jak se jmenuje – jsem řekla, ať vyřídí Hester, aby nechala vybalit uložené dekorace.“

„Ta dívka je Molly Greepová, dcera rolníka Greepa, a zaučuje se na pokojskou, ale Hester už není služka, mamá. Možná to neschvaluješ, ovšem ráda bych tě požádala, aby ses k ní chovala s respektem, který si zaslouží.“

Felicia ukousla plátek toastu namazaného máslem. „Můj názor znáš a už se o tom odmítám bavit. Teď máme navíc důležitější věci na práci. Předpokládám, že hosté dorazí velmi brzy, a chci, aby hrad vypadal co nejpřívětivěji.“

„Má drahá, obávám se, že si zcela neuvědomuješ vážnost situace,“ ozval se Claude jemně. „Je možné, že se sem ženich nedostane včas.“

„Však jsem taky Patricii před sňatkem s armádním důstojníkem varovala a teď se zdá, že mi osud dal za pravdu.“ Felicia se samolibě usmála a podala si ze stříbrného etažéru další toast.

„Patsy Alexe miluje.“ Rosalind si nalila kávu. „A případné těžkosti, které to s sebou přináší, chápe.“

„Nebuď směšná. Vždyť je to ještě dítě, a pokud jde o realitu běžného života, je bezbranná jako nemluvně. Popravdě si přeji, aby se ženich opozdil, ale musíme se samozřejmě připravit na všechny eventuality. Mezitím udělám, co bude v mých silách, abych jí svatbu rozmluvila.“

Ozval se zvuk otevírání dveří a Rosalind se rychle otočila, ale byla to jen Molly s kávou a dalšími toasty. Položila je vedle Felicie a chystala se zase vyjít ven.

„Předala jsi moje pokyny tak, jak jsem ti říkala? A nelži, poznám to.“

Molly se uklonila. „Předala, madam.“

„To bude vše, děkuji, Molly.“ Rosalind jí věnovala povzbudivý úsměv, ale pak se otočila k matce a zamračila se. „Prosím nezapomínej, že jsi tady hostem. Služebnictvo bude zmatené, když jim najednou začneš rozkazovat.“

„Ocenila bych, Rosalind, kdybys nezapomínala, že v této domácnosti nemáš žádné výsadní postavení. Titul a majetek zdědil Bertie a já jako jeho matka mám plné právo řídit věci tak, jak uznám za vhodné. Díky velkorysosti svého bratra tady můžeš s manželem bydlet, ale Piers Blanchard má vlastní domov v Trevenoru a právě tam bys měla žít i ty.“

„Tohle nyní neřešme, má drahá.“ Claude znervózněl. „Rosalind si jistě své postavení plně uvědomuje a v podstatě to není naše věc.“

„A v tom se právě pleteš, Claude. Když jsem tehdy tak pošetile souhlasila, že si vezmu Wilfreda, strávila jsem v téhle sešlé zřícenině hromadu let.“ Felicia odstrčila talíř, v oříškových očích se jí objevil nepřítomný pohled a opřela se do židle. „Vzdala jsem se skvělé kariéry, protože jsem si myslela, že jsem potkala pravou lásku.“

„Ale nyní ses ke svému poslání opět vrátila, drahoušku,“ ozval se Claude spěšně. „Jsi hvězda.“

„Když objevili můj talent, bylo mi patnáct, Rosalind. Připojila jsem se k londýnskému opernímu souboru. Zpočátku jsem zpívala ve sboru, ale už v šestnácti jsem získala první velkou roli.“

„Byla jsi zázračné dítě.“

„Ano, Claude, to je pravda. Nejvíc v životě lituji právě toho, že jsem se vdala tak mladá, uvázala si na krk věčně nepřítomného manžela a zplodila kupu dětí.“

„Jsme jen čtyři, mamá,“ namítla Rosalind. „Některé rodiny ve vesnici jsou mnohem početnější.“

„Nesrovnávej mě s obyčejnými vesničany, Rosalind. Já jsem dáma a na to prosím nezapomínej.“

„Ne, mamá.“

„A nezvedej pořád oči v sloup, Rosalind. Když jsem já jako mladá dívka udělala nevhodný obličej, moje vychovatelka pokaždé říkala, že už mi to zůstane.“ Felicia vstala. „Jdu do ranního salonku. Doufám, že je tam pořádně zatopeno, protože v téhle místnosti je zima jako v jeskyni. Kdybys náhodou viděla Coakera, pošli ho za mnou.“ Felicia rázně odešla z místnosti, aniž by čekala na odpověď.

„Nechtěla jsem ji rozčílit,“ povzdechla si Rosalind. „Ale ať řeknu cokoli, nikdy se jí nezavděčím.“

„Je to velmi citlivá žena, Rosie. Musíš s ní umět zacházet.“

„Když to říkáš. Ale co budeme dělat, Claude? Jestli budou cesty průjezdné, začnou se hosté zítra sjíždět.“

„Vím, že to může znít povrchně, ale až Coaker objeví dostatečně velký stromek, aby Felicii uspokojil, navrhuji začít ho zdobit. Podle mě bude lepší se soustředit na něco příjemného a připravit tu co nejslavnostnější atmosféru. Jinak bychom museli tvé sestře říct pravdu, jinou alternativu nevidím.“

„Mohu jen souhlasit, ale za daných okolností bude těžké zachovat si dobrou náladu.“

Claude jí položil ruku na rameno. „To zvládneš, Rosie. Tvoje matka je nejen talentovaná pěvkyně, ale i skvělá herečka. Možná i ty jsi její herecké schopnosti podědila.“

„To mi nepřijde moc vtipné, Claude.“

Smutně se usmál. „Já vím, má drahá, ale musíme se pokusit zprávu utajit co nejdéle a doufat, že vše dobře dopadne.“

„Máš pravdu. Přinesu ozdoby a pokusím se den dva tvářit, že se nic neděje. Ovšem pokud o sobě Alex nebo Bertie nedají brzy vědět, musím Patsy o novinovém článku říct. Mimochodem, včera večer jsem ho spálila.“

„To jsi zařídila dobře, má drahá. Nesmíme dělat ukvapené závěry.“

„Promluvím si s Hester. Vždy mi dobře poradí.“

„A já se podívám do salonu, jestli Felicia nepotřebuje s něčím pomoct.“

„Jsi na ni až moc hodný, Claude. Zneužívá tvé dobroty.“

Usmál se. „Možná mi to takhle vyhovuje, Rosie. Tvoje matka je navzdory svým rozmarům dobrá žena.“

Rosalind se dívala, jak Claude vychází z místnosti, a pro sebe se usmála. Když se s ním poprvé setkala v opeře v matčině šatně, neměla o něm valné mínění, ale jakmile ho poznala lépe, názor změnila. Claude navenek působil pompézně a okázale s těmi svými výstředně napomádovanými stříbrnými vlasy, navoskovaným knírem a bohémským vzhledem, ale tak laskavého a oddaného muže dosud nepoznala. Věrně stál matce po boku v dobách jejích úspěchů i neúspěchů a nikdy o nikom neřekl křivé slovo. Když se Rosalind vydala za Hester, hrál jí navzdory vážnosti situace na rtech slabý úsměv.

Hester stála v komoře u prádelníku a odškrtávala ze seznamu jednotlivé položky.

„Hester, proč tohle děláš? Takové podřadné úkoly nechej na Annie. Kvůli tomu je tady.“

„Té rádoby pomocné hospodyni?“ utrousila Hester opovržlivě. „Annie Hannafordové je teprve sedmnáct. Měla by prodávat u otce v krámě. Jakou má taková holčička kvalifikaci, aby zvládala tak důležité povinnosti?“

„Když jí nedáš šanci, aby si vyzkoušela ani nejjednodušší úkoly, potom se to opravdu nikdy nenaučí.“

Hester odložila seznam na polici a ustoupila od prádelníku. „Nejspíš máš pravdu, ale tuhle práci dělám odnepaměti. Nedokážu jen tak vysedávat u krbu, vyšívat nebo si číst knížku.“

„To bohužel neumí ani moje matka. Je odhodlaná se podílet na slavnostní výzdobě, a proto poslala pro Coakera, aby pokácel dvě jedle a nařezal tolik cesmíny a břečťanu, kolik jen zvládne. A navíc se shání po vánočních ozdobách. Nevzpomínáš si, kam jsme je vloni uložili?“

„Ale jistě. Sama jsem na to dohlížela, protože jsem chtěla, aby se to udělalo pořádně.“ Hester vrhla na Rosalind kradmý pohled a usmála se. „Je mi jasné, co si myslíš, ale v tomto případě je to dobře, protože nejspíš já jediná vím, že jsou schované v horní místnosti severní věže. Zajdu pro ně.“

Rosalind položila ruku na Hesteřinu baculatou paži a zadržela ji. „Kdepak. Půjdu tam já a vezmu s sebou Tilly a Molly. Dívky budou přenášet krabice a já na ně dohlédnu.“

„A já mám dělat co? Zamknout se tady v prádelníku a počkat, až tvoje matka odšustí na další turné?“

„Nezlob se, Hester. Byl to přece tvůj nápad jít jí z cesty. Jestli si vzpomínáš, já si přála, abys v téhle rodině zaujala své právoplatné místo.“

Hester sklopila hlavu. „Máš pravdu, promiň. Ale věděla jsem, že tvoje matka by to neschvalovala, a nechci Patricii rodinnými neshodami zkazit svatbu.“

„Hester, možná se nakonec obřad bude muset odložit.“

„Odložit? Proč?“

„Claude mi ukázal novinový článek, v kterém se psalo o ztroskotání válečné lodi. Nevíme, jestli Bertie a Alex byli na palubě, ale došlo k vážným zraněním a zachráněné pasažéry vytáhli na severofrancouzském pobřeží.“

Hester se zamračila. „To jsou pouze dohady, Rosalind. Nejspíš už jsou oba na cestě domů a zdržel je sníh.“

„Asi ano, a právě proto jsme Patsy nic neřekli. Ale s každým dalším dnem se zvyšuje pravděpodobnost, že Alex na svatbu nedorazí včas.“

„Do obřadu zbývá celý týden, ovšem hosté, kteří u nás budou bydlet, se začnou sjíždět už brzy.“

„To je pravda, ale pokoje jsou připravené. Všechno záleží na tom, zda budou cesty sjízdné. Nechci panikařit, ale kdyby na té lodi byli Bertie a Alex…“

„Takhle nesmíš uvažovat, beruško. Tvoje matka má nejspíš pravdu – měli bychom se soustředit na to, aby hrad působil co nejslavnostněji. Požádám mladší služebné, ať rozvěsí cesmínové girlandy, a ty zkus přemluvit Patsy, aby ti pomohla ozdobit stromeček. Musíme se zaměstnat a doufat, že všechno dobře dopadne.“

„Máš pravdu a Walter může taky protentokrát zapomenout na vědu a přiložit ruku k dílu. V Cambridgi studuje už druhým rokem a málem ani nezvedne hlavu od knihy.“

„Pořád mu říkám, že když bude takhle pokračovat, zničí si zrak, ale znáš svého bratra: poslouchá jenom svoje učitele.“

„Teď bude poslouchat zase jednou mě. Pomůže mi nosit seshora ozdoby.“

„A já zajdu do kuchyně a ujistím se, že paní Jacksonová má všechno, co potřebuje.“

„Asi tě nikdy nepřemluvím, abys přestala pracovat, že ne, Hester?“

„Nejspíš ne, beruško. Ale snad už chápeš, že když si člověk nechce dělat těžkou hlavu, je lepší se něčím zaměstnat. A ty se určitě bojíš i o manžela. Sice ses o něm nezmínila, ovšem i on tady už měl být, ne?“

„Pokud vím, tak Piersovi žádné nebezpečí nehrozí. Určitě ho zdrželo mizerné počasí. Pedrick by mi dal vědět, kdyby se něco stalo s lodí.“ Rosalind se snažila o optimistický tón, jenže ve skutečnosti měla o Pierse stejný strach jako o svého bratra a Alexe. Nechala Hester, ať zajde zkontrolovat kuchařku, i když se dalo očekávat, že to vzbudí nevoli, ale možná to nebude na škodu. Přinejmenším se může spolehnout, že Hester dohlédne, aby byl výsledek prvotřídní a lady Pentelowová si neměla nač stěžovat.

Rosalind zašla do knihovny a vytrhla Waltera ze studia. Společně vystoupali do chladné severní věže, v níž se většinou skladovaly věci. Vánoční ozdoby byly úhledně zabalené v dřevěných bedničkách od čaje – ty nejtěžší snesl dolů Walter a menší krabičky si vzaly na starost Tilly a Molly. Rosalind je následovala s několika křehčími kousky, ale když míjela arkýřové okno, odkud byl výhled na nádvoří, zarazila se. Venku zrovna jejich lokaj James vyběhl ven, aby otevřel velkou železnou bránu, a vzápětí už po zasněžených dlažebních kostkách zarachotil kočár tažený párem šedáků. Za nimi následoval další vůz a nakonec povoz se zavazadly.

Rosalind se naklonila přes zábradlí. „Waltere,“ zavolala. „Myslím, že dorazila lady Pentelowová.“

Walter vzhlédl a zasténal. „Teď už nebudu mít na studium vůbec klid. Sice je to Piersova babička, ale nenechá nikoho na pokoji.“

„To nyní není důležité. Možná má nějaké zprávy od Pierse nebo od Alexe.“ Rosalind položila krabici s dekoracemi na schody a utíkala dolů.

Kapitola třetí

Lady Pentelowová vplula do vstupní haly a na mramorových dlaždicích zanechala sněhové šlápoty. Sundala si kožešinovou pláštěnku a vrazila ji Jarvisovi do náruče.

„Cesta byla příšerná, Rosalind. Proč se tvá sestra rozhodla vdávat zrovna v tomto ročním období, to mi nejde na rozum.“

Rosalind zdusila povzdech. „Vítejte v Rockwoodu, lady Pentelowová.“

„Cestovali jsme celé tři dny,“ opáčila lady Pentelowová mrzutě. „Musela jsem spát v nevyvětraných postelích a konzumovat pochybné jídlo.“ Rozhlédla se po nevyzdobené hale. „A vy jste se ani neobtěžovali to tady zpříjemnit.“

„Už na tom pracujeme. Čekali jsme vás nejdříve zítra.“ Rosalind zkřížila prsty za zády. Byla to samozřejmě lež. Věděla, že příbuzní z Cornwallu dorazí mezi prvními, ale měla jiné starosti než zdobit vánoční stromek. „Nepůjdete do salonu, lady Pentelowová? Dám přinést občerstvení.“

„Raději bych šla rovnou do svého pokoje. Předpokládám, že je připravený.“ Lady Pentelowová se ohlédla přes rameno, protože do haly vstoupila její vnučka. „Neloudej se, Aurelie. Kde je Simmsová?“

„Pomáhá Graingerové, babičko. Dohlížejí na vykládání zavazadel.“ Aurelia se s širokým úsměvem otočila k Rosalind. „Moc ráda tě zase vidím, Rosie. Pořád si nemůžu zvyknout, že jsi Piersova manželka, ale to jen proto, že se tak málo vídáme.“

„Jak jsi teď nepochybně zjistila na vlastní kůži, do Trevenoru je to docela daleko a já mám tady stále co dělat.“

„A nemáš k tomu náhodou i jiný důvod?“ vyzvídala Aurelia rozpustile.

„Zatím ne, ale pokud zjistím, že se staneš tetou, hned ti to sdělím.“

„Teta Aurelia! Nejsem si jistá, jestli se mi to líbí.“ Aurelia pohodila hlavou a prstýnky tmavých lesklých vlasů se jí zavlnily kolem oválného obličeje. Nadurděně našpulila rty. „Zní to, jako bych byla stará panna.“

„To ti rozhodně nehrozí,“ ujistila ji Rosalind s úsměvem. „Ty v žádném případě nezůstaneš na ocet, Aurelie. Hugo Knighton bude ještě litovat, že si vzal Dorcas.“

„Naše zasnoubení jsme nikdy nevyhlásili oficiálně,“ přiznala Aurelia a nedbale pokrčila rameny. „A stejně jsem ho zrušila já.“

Lady Pentelowová nespokojeně mlaskla a zamračila se. „Dobře, že ses toho pošetilého mladíka zbavila, Aurelie. Nebyl pro tebe dost dobrý. Knightonovi jsou novodobí zbohatlíci, kdežto tvoji předkové přišli do Británie s vévodou Vilémem Dobyvatelem. A vůbec, proč tady stojíme v mrazivé vstupní hale? Piers sice tuhle starou barabiznu vyspravil, ale v tomto počasí nejsou žádná zlepšení vidět. Takhle si představuješ pohostinnost, Rosalind?“

Bylo zbytečné se hádat, to Rosalind pochopila už dávno. „Prosím, pojďte za mnou. V salonu je příjemně teplo.“

„Kde je Patsy?“ zeptala se Aurelia dychtivě. „Už se na ni těším.“

„A kde je Piers?“ dodala lady Pentelowová a rozhlédla se kolem, jako by očekávala, že se její vnuk každou chvíli vynoří zpoza rohu. „Proč nás nepřišel pozdravit?“

„Doufala jsem, že přijede s vámi,“ řekla Rosalind a hlas jí zakolísal. Hrozilo, že ji přemohou obavy, které až dosud potlačovala.

„Proč by jel s námi?“ namítla lady Pentelowová podrážděně. „Je to tvůj manžel a místo toho, aby žil v Trevenoru, domově svých předků, se rozhodl bydlet s tebou v tomhle omšelém starém hradě.“

„Počkej, babičko,“ zarazila ji Aurelia úzkostlivě. „Proč tu Piers není, Rosie?“

„Odjel na služební cestu a už několik dní čekám, až se jeho loď vrátí. Myslela jsem, že se třeba před bouří ukryli v zálivu St. Austell Bay a Piers je s vámi v Trevenoru.“

„Nejspíš mi teď oznámíš, že tu není ani Alexander.“ Lady Pentelowová rozhodila rukama. „Moc by mě rozhněvalo, kdybychom sem celou tu cestu vážili zbytečně.“

„Alex ani můj bratr ještě nedorazili. Doufám, že se všichni zdrželi pouze kvůli špatnému počasí.“ Rosalind nečekala na odpověď a zamířila do salonu. Už před příjezdem lady Pentelowové byla nervózní, ale teď měla nervy napjaté k prasknutí.

„Co je, Rosie?“ Aurelia ji dostihla u vstupu do salonu. „Stalo se něco Alexovi?“

„Snad ne. Nevím o nic víc než ty, ale s Patsy o tom prosím nemluv. Stejně už má všeho nad hlavu.“

„Něco nám určitě tajíš,“ podotkla lady Pentelowová a sundala si rukavice. „Proč tady Alexander není?“

„Skutečně to nevím a to je čistá pravda.“

„Ale něco tušíš.“ Aurelia ji popadla za zápěstí. „Ven s tím, Rosie. Nejsem dítě a chci to vědět.“

„Prosím, posaďte se a já vám tedy řeknu, co vím.“ Rosalind zatáhla za zvonek. „V Timesech vyšel článek o vojenské lodi, která během strašlivé bouře v Biskajském zálivu najela u francouzského pobřeží na mělčinu. Nechci strašit, ale ani nemůžu vyvrátit možnost, že můj bratr a Alex byli na palubě, proto mám obavy. Teď to tedy víte, ale sestře prosím ani slovo.“

„Proč ne?“ Lady Pentelowová si odepjala kožešinovou čapku a odložila ji i s rukavicemi na boční stolek. Usadila se na židli u ohně a probodla Rosalind pohledem, jako by za všechno mohla ona. „Pokud je tvoje sestra dost stará na to, aby se vdávala, pak by měla být dostatečně zralá, aby se vyrovnala i s touto situací. Nemůžeš se k ní stále chovat jako k miminku.“

„To mluvíte o mně?“ Do pokoje vtrhla Patricia. „Co se děje, Rosie? Určitě přede mnou něco tajíš. Poznám to.“

Aurelia objala Patricii kolem ramen. „Patsy, posaď se. Tvoje sestra tě chránila z dobrého důvodu, nicméně myslím, že bys to měla vědět. Co ty na to, Rosie?“

Rosalind otevřela ústa, ale než stihla odpovědět, dveře se znovu otevřely a do místnosti rázným krokem vstoupila Felicia a za ní se o něco pomaleji vplížila Molly. „Na tohle děvče jsem narazila za dveřmi. Mám to chápat tak, že jsi ji zavolala, Rosie?“

„Ano. Přines pro naše hosty občerstvení, Molly.“ Rosalind se obrátila k lady Pentelowové. „Dáte si raději čaj, nebo kávu, madam?“

„Stačí káva a zákusek, jestli vůbec něco máte. Pokud si dobře vzpomínám, vaše kuchařka Hester pekla velmi dobré dorty.“ Lady Pentelowová zaváhala a zvedla ruku k ústům. „Omlouvám se, zapomněla jsem, že sňatkem povýšila.“

„Tohle téma vynecháme,“ opáčila Felicia chladně. „Můj zesnulý tchán to posledních zhruba deset let svého života neměl v hlavě v pořádku.“

„Jsi nespravedlivá, mamá.“ Rosalind se otočila na Molly a povzbudivě se na ni usmála. „Jednoduše řekni kuchařce, ať do salonu nachystá kávu a zákusek.“

Molly se uklonila, vyklouzla z místnosti a tiše za sebou zavřela dveře.

„Vidím, že se tady nudit nebudeme,“ podotkla lady Pentelowová s ironickým úsměvem. „Vy jste také součástí spiknutí, Felicie, nebo se Rosalind rozhodla zatajit pravdu nejen před sestrou, ale i před vámi?“

„Nechápu, o čem to mluvíte.“ Felicia pohlédla z jedné na druhou. „Rosalind?“

„Prosím, posaď se a já ti řeknu všechno, co vím.“ Rosalind položila ruku Patricii na rameno. „Chtěla jsem to před tebou zatajit, Patsy. Existuje možnost, že Alex a Bertie byli na vojenské lodi, která ztroskotala u francouzského pobřeží.“

„Cože?“ Patricia sestřinu ruku setřásla. „Proč jsi mi to neřekla dřív? Byli na té lodi, nebo ne?“

„Dočetla jsem se to v novinách, které si s sebou přivezl Claude, a nic víc nevím. Právě proto jsem si to nechala pro sebe, Patsy.“

„Zachránili všechny? Byli tam zranění? Co se tam psalo, Rosie?“

„Žádné konkrétní podrobnosti neuváděli.“

„Kde jsou ty noviny? Chci je vidět.“

„Ano, rádi bychom si článek také přečetli,“ přidala se lady Pentelowová vážně. „Možná ti něco uniklo.“

„Nejsem klidná. Mám stejné obavy jako ty, ale dokud nedostaneme definitivní zprávy, nemůžeme nic dělat.“