#polyamorie

#milenka

#otevrenyvztah

#monogamie

#seznamka

ŠŤASTNĚ AŽ NA VĚKY

Copyright © Jana Počtová, Michal Beck, 2024

Cover © Petr Hanousek, 2024

Photos © Punk Film, Česká televize

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9784-2

Obsah

Láska

Polyamorně až na věky

Jaro 2019

Podzim 2019

Léto 2020

Léto 2021

Zima 2021

Další osudy

Milenkou až na věky

Jaro 2019

Zima 2019

Zima 2020

Podzim 2021

Jaro 2022

Další osudy

Otevřeně až na věky

Jaro 2019

Podzim 2019

Léto 2020

Léto 2021

Podzim 2021

Další osudy

Monogamně až na věky

Jaro 2019

Léto 2020

Jaro 2021

Léto 2021

Zima 2021

Další osudy

Na seznamce až na věky

Zima 2019

Podzim 2020

Jaro 2021

Zima 2021

Další osudy

Láska

… motá se kolem ní celý náš život. Tak často používané slovo, a tak těžce definovatelný pojem. Různé slovníky lásku popisují jako mezilidský vztah. Vztah, který je obecnou vlastností konkrétního člověka k člověku jinému. Vlastnost založená na schopnosti vztah najít, budovat a udržet, případně ho ukončit. Jak se ovšem tyto schopnosti ve  21. století proměňují? Ještě na začátku století minulého bylo partnerské soužití založeno na potřebě přežít a vzájemně se chránit. Dnes je tomu jinak – rozpad rodiny a vztahů už není (díky všeobecnému materiálnímu blahobytu v západních zemích) nutně spojen s ekonomickou katastrofou pro její bývalé členy. Původní modely jsou zastaralé, nové se ještě neustavily. Role se rozvolňují, postavení mužů a žen se proměňuje, a vzájemná očekávání mají tudíž ještě větší pravděpodobnost být nekompatibilní… Takže se více experimentuje. A co hlavně – monogamie už není jedinou správnou normou. Možná sice všichni toužíme najít partnera na celý život, ale jen necelá třetina z nás je přesvědčená, že toho je možné dosáhnout. Čím jsme starší, tím více o onu víru přicházíme a postupně se smiřujeme, že nás čeká spíše několik více či méně dlouhodobějších vztahů. Ztrácíme se a hledáme. A ve 21. století máme na výběr z nepřeberného množství variant.

Co vybrat? Nové modely spolubytí pro někoho představují nové možnosti, pro jiného pouze něco, co dělá život složitějším. Z různých stran na nás doléhají do této doby neznámé termíny: víkendové manželství, otevřený vztah, přítel s výhodami, vztah na dálku, vztah s cizincem, jednorázovka, život na psí knížku, mingles, singles, láska přes internet, seznamka pro zadané, status „je to komplikované“, polyamorie, asexuálnost, krize mužství, feminismus, maskulinita, polygamie, závislost na nezávislosti… Svět se stále zmenšuje a možnosti se zvětšují, hranice se otevírají a stírají. Jsme si stále blíž, nebo se vzdalujeme? Co je dnes v našich intimních partnerských životech opravdu důležité?

Podobné otázky jsem si ve svých filmech kladla téměř od počátku. Partnerské vztahy, rodina, zdánlivě malé osobní příběhy mě fascinovaly od nepaměti. Téma, které se řeší všude. Jdete do restaurace, do baru, koukáte po lidech, občas k vám připluje slovo, věta… Ještě se mi nestalo, že by někdo v místnosti neřešil vztahy. Řešíme to skoro pokaždé a dřív či později k tomu sklouzne téměř každé přátelské setkání: „Tak co je nového?“ „Jak vám to klape?“ Mnohdy právě jen to určuje, zda jsme šťastní, či nešťastní… Máloco je v našich životech podstatnější. A i když se neustále snažíme proplouvat časem tak, aby nás partnerské vztahy neovlivňovaly natolik, že budou určovat naše životy, potýkáme se s nimi stále dokola.

Často nevíme, co a kdo nás přitahuje. Někdy někoho potkáme, ale zrovna není pravý čas. Jindy zase pravý čas je, ale jako naschvál nikoho nepotkáváme. O následné obtížnosti udržet vztah funkční se už ani není potřeba zmiňovat. Dlouhodobě sleduji, jak odlišně se jednotlivé generace vůči vztahům vymezují. Všichni, i když nechtějí, soudí. Přestože se nazýváme liberální společností, stále máme v sobě skrytou jakousi ortodoxnost způsobů správného žití. Jiné formy a jiní lidé jsou sice již akceptovatelní, ale uvnitř stále ne plně pochopení a přijatí. Jenže ony formy dnes již nejsou záležitostí tajně ukryté menšiny, ale mnohem větší části společnosti, než jsme si ochotni připustit. A pro mě, jako pro režisérku, se právě tyto příběhy staly tématem, které se snažím systematicky zpracovávat.

Film Šťastně až na věky (2022) je završením trilogie, ve které jsem se věnovala současným trendům v partnerských vztazích a proměnám ve společnosti. První částí byla Generace Singles (2011). Mozaika příběhů tří mužů a tří žen, kteří vztah nechtějí nebo ho nejsou schopni navázat. Tehdy velmi aktuální téma, z dnešního pohledu už možná všeobecně přijímaná realita. Druhou částí byl Nerodič (2017), který v příbězích šesti rodin sledoval vztah k dětem a rodičovství. S tehdy padesátiprocentní rozvodovostí bylo nasnadě, že podoba rodiny se musí měnit úměrně tomu, jak se mění partnerské vztahy. Ať  už jde o samoživitelství, registrované partnerství či tzv. patchworkovou rodinu. Výběr hrdinů a tématu opět vycházel ze stejného principu – něco se v našem světě změnilo a společnost si na to začíná zvykat.

A stejně je tomu i v případě filmu Šťastně až na věky. Film a následně i kniha, kterou právě držíte v ruce, se věnuje tak trochu „jiným“ typům soužití, než je klasický model jeden muž a jedna žena, protože doba se mění. A v minulosti se nikdy neměnila tak rychle jako právě teď.

Šťastně až na věky zaznamenává v horizontu téměř čtyř let proměnu pěti různých typů vztahů. Všichni protagonisté splňovali důležitá kritéria: byli otevření, ochotní sdílet svoje životní osudy, prožívali vybranou vztahovou formu a byli schopni vystupovat před kamerou. A všem patří velký dík, jelikož bez nich byste neviděli film či nečetli tuto knihu.

V následujících řádcích tedy můžete sledovat polyamorní vztah, milenku ženatého muže, otevřený vztah, striktně monogamní katolický pár a single ženu hledající partnera na seznamkách. Každá z vybraných forem vztahů slibovala potenciál vývoje a zároveň i jakési novotvary, které současná společnost buď ještě plně nepřijímá, nebo není schopna hlouběji nahlédnout do jejich problematiky.

Polyamorie je představena skrze Fro, Matějčíka a Andreu. Nový termín, který v lidské společnosti sice v určitých formách existoval od nepaměti, ale neměl svůj název. V současné době ovšem nejde jen o jakési označení, ale de facto o nový životní styl. Volně by se dal přeložit jako „mnoholáska“, ale čeština pro něj vhodný ekvivalent nemá. Tento termín zkrátka znamená, že několik osob žije v několika milostných vztazích najednou. Nejedná se jen o sex (jako je tomu u otevřených vztahů), nýbrž i o lásku – daná osoba miluje více partnerů. Idea čisté lásky postrádající pocit někoho vlastnit. Monogamie bez mono. A to ať už jde o jednu ženu a dva muže, dvě ženy a jednoho muže, nebo dokonce v našem případě i o nebinárního Fro. Polyamorie představuje toleranci vztahů všemi partnery, kteří se jich účastní. Je vůbec možné milovat dva lidi najednou? Je v našich možnostech nežárlit? Nechtít někoho jen pro sebe? Je polyamorie totální popření vlastního ega – opravdová láska? Nebo je to sci-fi, které vyvrací vzorce považované po stovky let za přirozené?

Milenka a zadaný muž, milenec a vdaná žena – tak trochu opak polyamorie, kde je vše přiznané. Dalo by se říct, že podobný vzorec tu byl od pradávna. Přesto i nadále plní stránky lifestylových časopisů a internetových portálů. Ovšem většinou plave jen po povrchu. Dagmar a její příběh dává nahlédnout mnohem hlouběji do kladů i záporů podobného vztahu. I přesto, že tento typ soužití je pro většinu společnosti nejméně akceptovatelný, protože někdo musí být zákonitě obelhávaný, podle výzkumů se nevěry údajně dopouští 64 % mužů a 42 % žen. Zhruba třetina nevěrných si plánuje svůj mimomanželský vztah udržet co nejdéle, a 4 % dokonce mají několik milenců či milenek současně. Více než třetina mužů, kteří byli v prvním manželství nevěrní, podvádí dříve nebo později i své nové partnerky. Nevěra je uváděna jako jedna z nejčastějších příčin rozpadu vztahů. A tak trochu paradoxní je, že podle studií jsou zadaní muži pro ženy nesmírně atraktivní. Automaticky je vnímají jako „prověřené jinou ženou“ a také jako muže „se zájmem o partnerský vztah“. Statistiky jsou neúprosné. A poradny psychologů jsou plné sklíčených mužů a žen, kteří nevědí, jak z toho všeho vybruslit. Nevěra byla, je a bude. Je jí dnes jen o něco více? Nebo se na ni jen častěji přichází?

Sandy a Šárka mají také milence či milenky, ale s tím zásadním rozdílem, že jsou s tímto stavem všichni oficiálně srozuměni. Představte si, že máte svého stálého partnera, ale… nějak vám nestačí. A potřebujete k němu mít ještě někoho dalšího. Jenže vztah máte se svým partnerem, a proto od toho dalšího (popřípadě dalších) neočekáváte nic víc, ale ani nic míň než jen uspokojení sexuálních či citových tužeb a potřeb. A stejně tak to má i váš partner. Tak tomuhle se říká otevřený vztah. Výzkumy ukazují, že partneři v otevřeném vztahu jsou mnohem šťastnější než monogamní páry. Pokud se tedy nerozejdou. Jediný, kdo z toho není šťastný, je často jen jejich okolí a většinová společnost. Budou se vztahy pomalu přesouvat od cílené monogamie (ve zvířecí říši jsme my – lidé – v monogamii naprostou výjimkou) k otevřené polygamii? Je klíčem k harmonii ve vztahu otevřená sexualita?

Opakem otevřeného vztahu je logicky vztah zcela uzavřený, tedy takový, který má Kristýna a Mirek. Přísná monogamie neboli párové manželství se vysvětluje jako manželství jednoho muže s jednou ženou. V západním světě tato forma převažuje a vede ke vzniku v současném světě nejrozšířenější základní jednotky – nukleární rodiny. Ta se skládá z otce, matky a jejich potomků. Odborníci tento fakt ale vyvracejí a monogamní model berou jako statisticky anomální. Z 1154 trans-kulturních a reálně popsaných lidských společenství bylo (nebo dosud je) celých 87 % polygamních. Pravdou je, že v naší západní civilizaci jsme svědky, že ona vysněná monogamie je často pouze formální. Podle průzkumů nevěra nevadí 43 % populace. Nejčastější typ vztahu současné doby je takzvaná sériová či sukcesivní monogamie, ve které pár delší dobu žije věrně, po čase se rozchází a nachází si partnery nové. Odborné studie často tvrdí, že jako lidé nemáme genetické předpoklady být věrní pouze jednomu partnerovi. A proto nastává boj – kromě biologické determinace tady totiž máme i kulturu, náboženství, filozofii, systém hodnot… Víru jako nejniternější lidský prožitek a zároveň i systém pravidel, dogmat a regulí, které zůstaly po stovky let nezměněné. Je monogamie tou jedinou správnou a čistou cestou?

Poslední příběh sleduje Mirku, která je tak trochu všechno dohromady. Dlouhou dobu žila ve spořádaném monogamním manželství. Tedy alespoň si to myslela. Její manžel měl ovšem milenku. A i kdyby třeba rád žil v otevřeném či polyamorním vztahu, manželka už tak svolná k podobné variantě nebyla. Vztah se rozpadl a Mirka začala útěchu (i nového partnera) hledat na seznamkách. Těm se dá ale lehce propadnout… V současné době trh se seznamováním generuje miliardy dolarů ročně a online se dnes seznamuje každý desátý člověk. Statistiky dokonce uvádí, že téměř třetina nových manželství začala právě na internetu. Vypadá to, že internetové seznamky jsou budoucností vztahů. Tisíce možností. Tak proč je nevyužít? Seznamovací agentury a lifestylové časopisy nám donekonečna opakují, že přece musíme najít toho pravého partnera. Speciální koučové nás zase učí, jak na  seznamování přes internet. Pomůžou sestavit profil, vyberou, co nejvíc frčí, co nejvíc zabírá. Realita je ovšem často taková, že skrze desítky podivných inzerátů se až po nějakém čase dopracujeme k potenciálnímu partnerovi, se kterým si pak píšeme pár dní, týdnů či měsíců. Najednou máme pocit, že jsme potkali partnera, kterého právě hledáme. Že by to byla virtuální láska? Je možné zamilovat se do někoho, koho možná ani nikdy fyzicky nepotkáme? Dokážeme si celé dny i noci psát s osobou, kterou vůbec neznáme. Těšíme se na každou zprávu. Přichází závislost. Závislost na někom, kdo ve skutečnosti neexistuje – je pouhou naší projekcí. Nebo naopak – vysněného potkáme, ale přesto někde vzadu v mysli máme pocit, že na nás možná tam někde mezi jedničkami a nulami čeká někdo lepší… Je větší nabídka jen o to větší pastí? Představuje virtuální komunikace útěk před realitou, nebo širokou paletu příležitostí?

Na začátku projektu bylo mnoho otázek a pro mě jako pro režisérku bylo nejdůležitější zůstat otevřená. Vůči samotným partnerským vzorcům, vůči mým hrdinům, vůči tématu. Neodsuzovat, nehodnotit, pouze pozorovat. Sestavit jakýsi otisk reality dnešní doby. Jako režisérka jsem se snažila nad své postavy nevyvyšovat a neustále si zpřítomňovat, že často mnoho z nás, i já, prožíváme totéž. Jen v různých obměnách. Intimita a upřímnost byly pro mě nejpodstatnější. Postavy se tak více otevřely, díky čemuž se mi často dařilo dostat se hlouběji. Diváci či čtenáři tak budou moci prožít konkrétní živé příběhy, které nejsou manipulované ani viditelně hodnocené. Zajímalo mě, co opravdu chceme, koho chceme vedle sebe mít a zda se nám daří správně porozumět tomu, kdo vlastně sami jsme. Ideálním výsledkem by pro mě jako tvůrkyni bylo, aby čtenář po přečtení knihu zavíral se stejnými otázkami a zároveň s pocitem, že na jejich zodpovězení není úplně sám.

Šťastně až na věky se natáčelo částečně časosběrnou metodou v rozmezí téměř čtyř let a mezi jednotlivými kapitolami vždy uběhl zhruba necelý jeden rok. Příběhy začínají rokem 2019, což je i výchozí bod pro veškeré datace v knize, a končí v roce 2022. Oproti filmu zde budete moci nahlédnout do osudů postav ještě hlouběji, jelikož texty obsahují i mnoho nezveřejněných pasáží, které se (kvůli omezené délce) do filmu nedostaly. Na konec každého příběhu jsme navíc přidali i jejich další, mnohdy až překvapivé osudy odehrávající se až po ukončení filmu. Věřím, že to vše pomůže k ještě většímu pochopení postav a jednotlivých vztahových vzorců. Moc bych si přála, abyste k příběhům postav přistupovali s otevřenou myslí a bez předsudků. Tedy stejně tak, jak jsem se o to snažila já i Michal Beck, který jim vtiskl literární podobu.

A důvod, proč jsem knihu nenapsala sama? Víceméně prozaický – chtěla jsem, aby na „mé“ příběhy nahlédl i někdo další, a to zcela novým a nezaujatým pohledem. Michal pracoval s veškerým natočeným materiálem, tedy s desítkami hodin videí, ze kterých vyplynulo na tisíc stran rozhovorů. Díky tomu mohl vzniknout ještě ucelenější náhled sledovaných vztahových modelů, v němž bylo možné upozornit třeba i na malé detaily, které v literární podobě vynikly ve zcela jiném světle. A pak tu byl ještě druhý důvod – Michal patří k mladé generaci, pro kterou jsou otázky genderu, modelů soužití a vztahových rolí snad ještě zásadnějším tématem než pro generace dřívější. Myslím, že tak k veškerému materiálu přistupoval s o to  větším respektem, důsledností a snahou o porozumění.

A na závěr ještě malá poznámka. V rozhovorech se mě novináři často ptali, proč se film jmenuje Šťastně až na věky. Jestli to ode mě není určitá ironie. Co tedy název znamená? Pro někoho pořekadlo z pohádek, cíl, ke kterému spějeme, pro dalšího ironický vtip či idealistická chiméra… Zvolila jsem ho prozaicky – nebyla to ironie či pokus o vtip, ale výzva. Výzva stvořit film, který bude poodkrývat ne zcela standardní vztahy, a přesto z něj bude cítit, že i ti, kteří si je zvolili, si přejí být šťastní. Ač jejich cesta je na první pohled možná klikatější než cesty ostatních. Klíčem k názvu je ona potřeba, kterou máme všichni stejnou – cítit v životě alespoň někdy trochu štěstí. Trochu štěstí skrze toho druhého, v našem případě klidně i třetího… čtvrtého…

Jana Počtová

Polyamorně až na věky

Andrea

Věk: 36 let

Partnerský stav: v polyamorním vztahu

Děti: bez dětí

Rodinné zázemí: rodiče stále spolu

Sourozenci: 1 sestra

Bydliště: Praha, narodila se a vyrůstala v Trutnově

Vzdělání: vysokoškolské v bakalářském stupni (Pedagogická fakulta, obor Technická a informační výchova a pedagogika)

Zaměstnání: datová inženýrka a programátorka

Koníčky: počítačové hry, zahradničení, plavání, jízda na kole, literatura

Znamení: Váhy

Fronéma alias Fro

Věk: 32 let

Partnerský stav: v polyamorním vztahu

Děti: bez dětí

Rodinné zázemí: rodiče stále spolu

Sourozenci: 1 sestra

Bydliště: Praha, narodil se a vyrůstal v Praze

Vzdělání: vysokoškolské (Vysoká škola ekonomická, obor Aplikovaná informatika)

Zaměstnání: softwarový inženýr, programátor, mentor

Koníčky: počítač a počítačové hry, psychologie, dálkové treky

Znamení: Panna

Jan alias Matějčík

Věk: 35 let

Partnerský stav: v polyamorním vztahu

Děti: bez dětí

Rodinné zázemí: rodiče stále spolu

Sourozenci: 1 bratr

Bydliště: Praha, narodil se a vyrůstal v Kladně

Vzdělání: vysokoškolské (Matematicko-fyzikální fakulta, obor Informatika)

Zaměstnání: programátor

Koníčky: počítač a počítačové hry, programování, kytara, vzdělávání

Znamení: Lev

Jaro 2019

Optimalizovaný pokojík

Ve světlém pokoji stojí v jednom rohu postel s pestrobarevným povlečením, naproti je uklizený stůl, na kterém svítí monitor a tablet podepřený krabičkou krmiva pro kočky. Na stěně jsou dvě takřka prázdné poličky. V nepříliš zabydlené místnosti sedí Fro. Narodil se jako žena, ale před pár lety prošel sociální tranzicí a je nebinární. Pro komunikaci s okolím používá mužský rod. Píše si s někým na počítači a sem tam se zasměje.

Po chvíli se s dotyčným loučí a jde si udělat čaj do kuchyně, která působí používaněji. Onen kontrast má jednoduché vysvětlení: Fro tu žije ve spolubydlení s kamarádem. Bydlí tu společně déle než rok, a to i přesto, že Fro má už čtyři roky trvající vztah s Janem, kterému všichni říkají Matějčík. Po tak dlouhém vztahu by většina společnosti asi předpokládala společné bydlení, Matějčík ale bydlí se svou další partnerkou Andreou. Všichni tři žijí polyamorním způsobem života.

Není Fro líto, že s partnerem nebydlí? „Někdy jo, když se cítím psychicky hůř, ale spíš ne. Má to svoje výhody, být ve svým optimalizovaným pokojíku a mít svoje zázemí. Nebydlíme spolu, ale neustále spolu komunikujeme a vídáme se,“ vysvětluje a dodává: „Míval jsem to tak, že jsem měl dva partnery a s jedním z nich jsem bydlel. To mi přišlo přirozenější.“

Někteří jsou si rovnější

Jak se vlastně rozhodlo, kdo s kým bude bydlet? „Matějčík s Andy spolu bydleli jako kamarádi asi pět let ještě předtím, než jsem je poznal. Já zase naopak bydlel s předchozím partnerem, a když jsme se rozešli, zůstal jsem bydlet sám.“ Situace je ale trochu komplikovanější: Fro je s Matějčíkem v partnerském vztahu delší dobu než Andrea, se kterou Matějčík začal žít, až když byl s Fro. „Kdybychom každý bydlel sám a on by přišel a řekl: ‚Radši budu bydlet s Andy‘, tak by to pro mě bylo asi náročný. Ale tak to nebylo. Já ho poznal, když už spolu bydleli, i když spolu netvořili pár. Takže jsem do téhle situace už přišel,“ řekne racionálně.

Přesto, když dojde na otázku, zda by se svým partnerem chtěl i bydlet, zasněně odpoví, že by se mu to líbilo. „Moje vize byla – pojďme bydlet všichni ve stejném baráku, mít každý svůj pokoj a ostatní prostory budou společný, ale to nechtěla Andy,“ vysvětluje. „Oni mají daleko užší vazbu, plánují spolu rodinu. Já jsem takovej obíhající prvek,“ vysloví bez emocí. Není ale filozofií polyamorních vztahů, že jsou si všichni rovni? „Někteří jsou si rovnější,“ směje se Fro a klidným hlasem vysvětluje, jak to s nastavením vztahů mají:

„Říkáme tomu vztah ‚primární‘ a ‚sekundární‘… A ano, mnohokrát se cítím jako sekundární a jsou chvíle, kdy mi to vadí víc a kdy míň. My tu hierarchii nechceme, ale ona se trošku ukazuje právě skrz to, kdo s kým bydlí a tak dále. Samozřejmě jsou chvíle, kdy chci Matějčíka víc… Bylo by zkrátka fajn mít to, čemu říkáme ‚nesting partner‘, jakože spolu vytváříte hnízdo.

Ale když jsem bydlel s předchozím partnerem, tak to, že jsme s Matějčíkem byli vzájemně sekundární, byla přirozená věc. Pak když jsem měl jen Matějčíka, tak je pravda, že jsem chvilku uvažoval, co bude a jak bude… Kdyby Andy neexistovala, tak si myslím, že bych s ním žil a možná bychom někdy měli děti, ale tím pádem bych zase neprožil ty hezký věci s expartnerem. Všechno má svůj vývoj a následky. Což je dobrý!“

Bridž vs. badminton

Fro hladí kočku, která se usadila na kuchyňském stole. Poté vysvětluje, že se s Matějčíkem vídají zhruba dvakrát týdně – jednou na rande a jednou při nějaké společné akci s přáteli. V úterky chodí pravidelně hrát bridž, přičemž Matějčík poté u Fro i přespává. To ovšem nově začíná kolidovat s tím, že ve stejný den chodívá Matějčík hrát badminton s Andreou. „Budeme to muset domluvit a nějak se střídat, aby to vycházelo,“ usměje se Fro.

Co kdyby se ale stalo, že se Matějčík rozhodne jen pro badminton? Na to Fro se silným přesvědčením odpoví, že ví, že to se nestane. „Ale kdyby se to stalo, tak by mi to samozřejmě líto bylo,“ dodá se strnulým výrazem. Je ale přesvědčený o trvání a významu vztahu i nadále, i když ví, že Matějčík s Andreou plánuje rodinu? „Chtějí spolu dítě, je možný, že bude mít míň času, ale předpokládám, že kvůli tomu se jeho chuť se se mnou vidět a být se mnou nezmění,“ vysloví jemně a soustředěně začne popisovat svou vztahovou filozofii:

„Jsme různí lidé a máme různé potřeby… Kolik času tomu chceme dávat, kolik toho chceme prožívat a spoustu jinejch věcí. Je lepší si to zařídit tak, aby byl každý spokojený, než aby měli všichni to stejný. To není cíl. Líbilo by se mi sdílení společného prostoru s Matějčíkem, ale na druhou stranu to, že to nejde, není: ‚ protože Andy… ‘ Ani on nemá nekonečné zdroje. I on má věci, které chce dělat mimo aktivní prožívání vztahu. I proto bych rád dalšího partnera, se kterým budu zažívat zase další typ věcí. To mi přijde lepší než se snažit o něco, co není možný. Ne kvůli Andy. Obecně.

Je to součástí složitý polyamorní filozofie – soustředit se na to, že to, co člověk chce, je jeho věc, a ti lidé ti nic nedluží. Cokoliv se mezi vámi děje a jak trávíte čas, je otázka dohody. Že jdu a říkám: ‚Nabízím tohle. Chceš, nebo nechceš?‘ Když ten druhý řekne, že nechce, tak je to v pořádku. Nejsme charita. Jsme šťastní lidé, kteří spolu sdílí život a jeho kousky.“

Čtyři roky spolu s dalšími

Fro vzpomíná na začátky vztahu s Matějčíkem – potkali se na úplně prvním polyamorním srazu v Čechách. Na něm byl Fro s kamarádkou Jitkou, se kterou se prý rozhodl, že Matějčíka společně „sbalí“. To se nakonec podařilo a několik měsíců tak sdíleli společnou polykulu. „A asi čtyři dny po tom, co jsme se dali dohromady, jsem si začal ještě něco s jedním chlapcem, takže jsem během čtyř dnů získal naráz tři partnery,“ směje se Fro. Po nějaké době ale zůstali ve vztahu jen on a Matějčík.

Můj partner má partnerku

Andrea a Matějčík sedí u sebe doma a na počítačích umístěných vedle sebe hrají akční videohru. Desítky minut je slyšet jen cvakání klávesnic a myší, které občas přeruší vášnivé diskuze, co ve hře podniknou dál. Po nějaké době hraní ukončí a jdou si uvařit oběd. Byt působí prosvětleně a v celém prostoru nejsou takřka žádné dekorace či obrazy. Jen lednici zdobí pár pohledů.

Jak se dali dohromady oni dva? Matějčík vysvětluje, že dlouho sdíleli společné bydlení od dob, kdy byli spolužáci na matfyzu: „Bylo to mezi námi od začátku velmi platonický, ale Andy se po čase rozhodla se přidat a uvolila se pro myšlenku polyamory.“ Mezitím stihl mít Matějčík ještě vztah s Anežkou a stále udržoval vztah s Fro.

I Andrea má dalšího partnera – Jakuba. Ten je ženatý s Michaelou, která je aktuálně v šestém měsíci těhotenství. Stejně jako Fro, ani Andreu nemrzí, že jeden z jejích partnerů zakládá rodinu s někým jiným: „Neplánovala jsem si Jakuba brát a jsem šťastná, že on je šťastný s Míšou,“ usměje se.

Sdílení partneři = sdílené kalendáře

Odpoledne přichází k Andree a Matějčíkovi do bytu i Fro. Nadšeně se přivítají, posadí se ke stolu a pobaveně si povídají. Matějčík je uprostřed, jednou rukou drží Fro a druhou Andreu. Jak vůbec zvládají v tolika lidech řešit „provoz“ jejich životů? „To je jednoduchý! Používáme sdílený Google kalendáře,“ odpoví Andrea a jde k počítači. Kalendář hraje všemi barvami a každý uživatel má svoji. V každém dni je zapsaná nějaká poznámka či aktivita: Matějčíka a Fro čeká například návštěva kina, Jakub má v týdnu zubaře, Andrea se ve středu chystá na lezení a tak dále… „Všechno to vidíme a neztrácíme čas tím, že bychom si psali: ‚Jé, promiň, já v úterý nemůžu,‘ ale rovnou vím, že já i Jakub máme v pondělí volno, tak se jednoduše domluvíme, že spolu půjdeme na rande,“ vysvětluje pragmaticky Andrea a ukazuje prstem po monitoru. Kromě toho ještě používají Hangouts – společný chat, na kterém si domlouvají většinu věcí. „A když je to kritický, přidáme i Doodle,“ řekne pobaveně Fro a vysvětluje, že je to kalendář, kde se dá hlasovat, kdy kdo něco ne/může.

(Ne)tradiční set pravidel

Podle někoho by sdílení kalendářů s několika lidmi, se kterými nejste v přímém partnerském vztahu, možná bylo už příliš osobní, ale podle Matějčíka je v polyamorii otevřenost zcela zásadní: „Partner musí vědět, že není jediný, a musí s tím souhlasit. To je rozdíl mezi polyamorií a podváděním.“ Fro reaguje s tím, že se nechtějí řídit „tradičním setem pravidel“, ale chtějí vlastní, která jim budou vyhovovat. „Společnost tvrdí, že když můj partner chtivě hledí na další ženu, tak mi to má ubližovat. A mně to přijde hrozně neužitečný! Tak takový pojďme nebejt,“ přitaká Andrea a myšlenku rozvádí:

„Řekli jsme si: ‚Kašleme na to, co si o vztazích myslí ostatní nebo co nám říkala maminka.‘ Je to spíš: ‚Pojďme se dohodnout, co pro nás znamená, že spolu chodíme, nebo že můj přítel chodí s někým dalším. Co znamená, když žárlím…‘ A když se na tom domluvíme, tak to v poly může fungovat jako v mono-vztahu, ale je podmínka, že o tom mluvíme.

To myslím v mono-vztazích úplně dobře nefunguje. Lidi se v nich pořádně nenaučí se o takových věcech bavit. Jdou do toho s tím, že už to má nějak fungovat a že oba mají mít stejná očekávání. A to není pravda, protože všechny vztahy jsou o tom, že každý má to očekávání trochu jiný.“

„Jinak ale máme pravidel minimální množství,“ dodá Fro a pokračuje: „Někdo to má víc dohodnutý, my to řešíme dost ad hoc. Je důležitý, aby ty informace, co se týče vztahů, vždy proběhly všemi směry. A pak máme pravidla ohledně bezpečného sexu. To je všechno.“

Čtvrtá možnost

Proč je vlastně v jejich životech polyamorie tak zásadní? Podle Andrey třeba proto, že když člověk potká někoho nového, nemusí se nutně hned s původním partnerem rozejít: „U monogamie by to problém byl. Pro mě by třeba mnohem problematičtější bylo, kdyby mi Matějčík nevěru zamlčel. Došlo by ke zrazení důvěry. A to je pro mě daleko hlubší a víc zraňující než to, že se vyspal s někým jiným…“

Na otázku, kolikrát podobná situace nastala a museli se přiznávat, že se vyspali ještě s někým jiným, Andrea odpovídá: „Ale ono to není tak, že se k tomu přiznáváme. My tu radost z toho sdílíme,“ odpoví Andrea. Matějčík se smíchem přispěchá s příhodou: „Teď mi zrovna na Facebooku napsala nějaká holka. První, co jsem udělal, bylo, že jsem to napsal do společného chatu.“ Načež se všichni pobaveně smějí a Fro se spikleneckým úsměvem dodává: „A my si řekli o profil, abychom si ji mohli prohlédnout!“ Fro si před sebou zkříží nohy a pomáhá si gestikulací:

„Když je někdo v dlouhodobém vztahu a zamiluje se do někoho jiného, a to zažila spousta lidí, nejen ti, co se označují za poly, tak má vlastně tři možnosti: buď se rozejde se současným partnerem, nebo ho podvádí, anebo tomu novýmu řekne: ‚Smůla.‘ A to mi přijde škoda, protože by mohlo vzniknout něco úžasnýho! Tím chci říct, že polyamorie je čtvrtá možnost, která říká: ‚Pozor! Jsou tři možnosti a v každý bude někdo nespokojenej a ublíženej, ale je tu i čtvrtá možnost, ve který budeme spokojený všichni!‘“

Důležitost bolestivých rozhovorů

Ve finále se shodují, že v polyamorii je více lidí vlastně výhodou, jelikož problémy krystalizují rychleji. Což znamená, že se i rychleji řeší – ať už úspěšně, či ukončením vztahu. Zcela zásadní je tedy komunikace, a to především o bolestivých věcech. „Obzvlášť o těch,“ přitaká Fro.

Na otázku, co nejbolestivějšího doposud řešili, Fro odpovídá, že pro něj to byla asi otázka společného bydlení. Na všech je najednou cítit, jak se trochu stáhli a kolem tématu jen opatrně našlapují. Nebylo by společné bydlení pro všechny nejpraktičtější? Andrea vysvětluje, že měli ideu koupit společný dům, kde by v jednom patře bydlela ona s Matějčíkem a ve druhém Jakub s Michaelou. „A na zahradě já,“ reaguje sarkasticky Fro, protože na něj Andrea v promluvě zapomněla. „Ne, to ne,“ odpoví Andrea s omluvným tónem a pokračuje: „Za mě by bylo naprosto oukej, kdybys bydlel třeba ve třetím patře. Ale nechtěla bych, abys s náma bydlel v jednom bytě, protože si to nedokážu logisticky představit.“ „Mně by se společný bydlení líbilo, ale nechci, aby se to rvalo na sílu. Když to Andy nechce, tak z toho nemusím mít radost, ale zároveň jí to nezazlívám. Takhle se prostě vyvinul svět,“ vysloví Fro sklesle. „Mně by se to taky líbilo, ale když Andy řekla, že to nechce, tak já to respektuju,“ řekne jemně Matějčík.

Neklidná pobíhající energie

U stolu panuje poměrně trapná atmosféra, ale na řadu přesto přijde vysvětlování důvodů proti společnému bydlení: Matějčík s Andreou jsou už spolu zvyklí bydlet dlouho, mají zajetý režim, společné financování a další drobné praktické stránky společného fungování. Podle Fro byl další „zjevný rozpor“ v tom, že on má rád vše uklizené a systematizované, což oni dva tak prý nemají. „Tím bych jim asi lezl na nervy a trošku jsem si tím to společný bydlení prohrál,“ pousměje se. „To tak vlastně taky vnímám. Seš pořád taková neklidná energie, která kolem nás vždycky někde pobíhá,“ reaguje Andy.