Jsem holka?
Jsem kluk?

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Alena Večeřová Procházková, Luděk Fiala

Jsem holka? Jsem kluk? – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kdo jsem?

Své já řeší v současnosti na různé úrovni nemalé množství lidí – dospělých, dětí, ale hlavně náctiletých. Procházejí krizí nebo mají naopak nebývalou svobodu volby, kým chtějí být? Jedni vědí, druzí tápou – procházejí genderovou nejistotou. Aby ne, když je dnes klasifikováno přes šest desítek různých pohlaví. V ordinacích psychologů se tak zabydlela nová diagnóza nazvaná genderová dysforie či syndrom genderového diskomfortu – neshody mezi tím, s jakou biologickou výbavou přišel člověk na svět, a tím, jak se ve skutečnosti cítí.

Problematika genderu se totiž týká především psychologické stránky. Gender je součást identity a vývoj identity je bio-psycho-sociální proces. Pohlaví je dané chromozomy, zbytek je v hlavě – kým si myslíme, že jsme. Genderová identita se vytváří v našem mozku a může být ovlivňována působením hormonů a jiných biologických procesů. Zásadní roli hraje rovněž prostředí, které například ovlivňuje to, jak vnímáme a (ne)přijímáme sebe samé na základě naplňování daných norem feminity a maskulinity. Jeden diskomfort vychází z tělesnosti a je způsobený partiemi vlastního těla. Druhý – sociální – se vztahuje k vnímání a reakcí okolí na nás.

Pro všechny hledající, kteří potřebují pochopit, co se s nimi či jejich blízkými děje, je určena tato kniha, která odhaluje z pohledu psychiatričky a sexuologa tajemství identity a všeho, co souvisí s její možnou proměnou.

I.
Hledání identity

Alena Večeřová Procházková

1. IDENTITA – DEFINICE, VÝVOJ

Kdo jsem a k čemu směřuji svoje úsilí?

Identita je pojem, který je používán pro označení komplexního prožitku sebe sama. Pod pojem identita patří sebereflexe, schopnost se prožívat a současně svoje prožívání hodnotit. Identita je nerozlučně spojená se zpětnou vazbou okolí, s reakcemi druhých na to, jací jsme my a co ze sebe ukazujeme. Identita se tedy utváří v kontextu osobního vývojového období, vztahů, společenského uspořádání, kultury a historické etapy, ve které žijeme. Identita nám přináší smysl života a dává hodnotu naší existenci.

Identita je tím, co odlišuje nás a druhé, co nás činí jedinečnými, jak se definujeme, jak vnímáme sami sebe. Různí autoři přistupují k pojmu identita ještě důkladněji a zkoumají, z jakých složek se identita skládá.

Nejčastější dělení identity je na identitu osobní a společenskou.

Osobní identita se týká toho, jak člověk prožívá sám sebe, a společenská identita souvisí s příslušností k nějaké skupině, což má vazbu také na sociální role (jsem já, Já, ale také jsem například prodavač, žena, muž, matka, otec, dcera, syn, řidička automobilu, dobrovolný hasič). To současně vyvolává zpětnou vazbu a reakci okolí, která souvisí s tím, jak jsou určité charakteristiky stereotypně vnímány, např. lékař či lékařka jsou vnímáni jako pravděpodobně trochu přísní, ale vcelku laskaví lidé.

Podle některých teorií proto můžeme mít více identit, které se mohou různě překrývat a propojovat.

Právě proto, že se identita vyvíjí v kontextech a v interakcích s druhými lidmi, je užitečné nahlížet budování a vývoj identity jako celoživotní proces proměny člověka.

Jako paradox identity se označuje situace, kdy se člověk snaží zároveň vyjádřit sebe a zároveň dobře vycházet s druhými lidmi. Ne vždycky můžeme být plně důvěrní a otevření k druhým a vyjadřovat to, co si pravdivě a bez přetvářky myslíme. To se označuje jako pravdivé já (true self). Pokud ale nejsme ve své otevřenosti a přirozenosti přijati, snažíme se ostatním přiblížit a zalíbit. Vytvoříme takzvané falešné já, společenskou masku (false self). Paradoxem je pak to, že jsme sice trochu v křeči a udržujeme fasádu, která nám umožňuje se zařadit mezi ostatní a necítit se vyčlenění, ale přitom většina lidí na druhých nejvíce oceňuje právě upřímnost a opravdovost. Vytvoření false self je spojeno s nižší sebedůvěrou, s nižším sebehodnocením, s vyšší závislostí na názorech okolí a s vyšším výskytem deprese.

2. BUDOVÁNÍ IDENTITY

„Jakou kariéru chci? Jaké náboženské, morální a politické hodnoty mám přijmout za své? Kdo jsem jako muž či žena a sexuální bytost? Jakým způsobem náležím do společnosti?“ 1 

V našem kulturním kontextu probíhá budování identity především v pubertě a v období vynořující se dospělosti, které na ni navazuje. Západní kultura má pochopení pro delší období hledání a zmatků. V jiných kulturách tolik zmatku nenacházíme, protože osud a vývoj jedince je předurčený zvenčí, kulturou, společenskými očekáváními, a zvyklostmi. Například o výběru školy či povolání rozhodují rodiče nebo příslušnost k určité společenské vrstvě a podobné je to při hledání a výběru životního partnera. Jedinec v těchto kulturách tak nemusí, a mnohdy ani nemůže, hledat, kým by se mohl stát a zkoušet různé možnosti.

Oblasti identity

Jak již bylo zmíněno, rozeznáváme více vrstev či okruhů identity. Tyto složky identity odrážejí naše hodnotové uspořádání v různých oblastech našich postojů.

Jednou z těchto složek je identita sociální, tj. to, ke které společenské vrstvě patřím, dále politická identita, tj. postoje, které určují naši míru osobní angažovanosti ve společnosti a chuť a vůli podílet se na jejím řízení. Další složkou identity je identita profesní. Ta se zdá být jednou z nejdůležitějších. Od malička se nás příbuzní ptají „čím budeš, až budeš velký?“, „kým se chceš stát?“. Lidé jsou nejčastěji představováni ostatním kromě jménem právě svou profesí. Být dobře zakotvený v tom, kdo jsem a co vykonávám za práci, dává smysl našemu životu a profesní identita se podstatným způsobem propojuje právě s identitou politickou, náboženskou a identitou životního stylu. Pokud se nemůžeme dobře identifikovat s tím, co děláme, obvykle nás to naplňuje nespokojeností. Dosažení profesní identity – tedy vize a plánu, kým chci být – předchází konkrétní kroky v rozhodování o budoucnosti a k profesnímu vývoji. Podle výzkumů je to opět klíčové období puberty a časné dospělosti, kdy dosažení profesní identity – rozhodnutí, kým chci být – je nejsilnějším prediktorem budoucí životní spokojenosti. K tomu, aby byl člověk dostatečně motivovaný opravdu podniknout kroky k uskutečnění svých cílů, potřebuje dostatečnou sebedůvěru, a ještě lépe podporu rodičů a širšího okolí.

Zkoumání identity také procházelo vývojem a pojem identity se postupně rozšiřoval o další složky. Jednou z nich je identita vztahová, interpersonální. Ta představuje naši osobitost v tom, jak navazujeme, udržujeme a ukončujeme partnerské vztahy, přátelství, širší vztahy, ale také už souvisí s genderovými (pohlavními) rolemi.

Ve vývoji identity hraje klíčovou roli období dospívání (adolescence), které je charakteristické právě důrazem na mezilidské vztahy a interakce.

Adolescenti jsou v tomto vývojovém období zaměření na sebe a veškeré jejich úvahy souvisejí se sebeobjevováním a autonomií. Dospívající tráví hodiny a hodiny dlouhými rozhovory s rodiči, s kamarády či s potenciálními romantickými partnery, a většina hovorů se točí kolem prožívání, sebeobjevování a sebeprojevování. Na svoje chování a názory získává jedinec zpětnou vazbu a tu si porovnává s tím, co je podle něj v pořádku a co je jemu vlastní. Chování a projevy se tím mohou posílit, nebo musí dojít ke změně; jedinec se přizpůsobuje očekáváním druhých, nebo hledá jiné společenství – hledá pozitivní zpětnou vazbu a možnost se usadit v dané či jiné skupině.

V adolescenci dochází k přirozenému zvýšení schopnosti sebereflexe a ta následně vede k většímu zaměření pozornosti na sebe, ke zvýšenému sebeprožívání a sebevnímání (sebepercepce). Adolescent se zvýšeně pozoruje a kvůli tomu vidí věci, které jej nutí o sobě pochybovat.2 Identita nebo sebepojetí se pak skládá z prvků ze tří oblastí: Z poznávacích funkcí, zahrnujících oblast sebepoznání a sebehodnocení, z oblasti cítění, která zahrnuje sebecit a sebeúctu, a z oblasti chování, kam patří sebeprosazování, sebeuplatnění, sebekontrola a sebeurčení.

Sebehodnocení souvisí s pocitem vlastní hodnoty. Ten se v adolescenci propojuje s pocitem vlastní hodnoty zažitým v dětství, ale utváří se už v širším kontextu v kontaktu s vrstevníky. Rizikem je, že se adolescent může upnout na svoje, byť i domnělé, nedostatky, a v důsledku toho jeho sebehodnocení prudce klesá. Sebehodnocení obecně souvisí se schopnostmi fyzickými, vztahovými i školními dovednostmi a na spokojenosti s fyzickým vzhledem. Tady je důležité, jaké vzorce uvažování a sebepodpory si neseme z původních rodin. Můžeme se vnímat jako dobří v chemii a nešikovní na tělocvik, nebo jako nemehla či jako budoucí profesoři chemie. V adolescenci se navíc zvýrazňuje důležitost vztahového sebehodnocení.

Podstatnou složkou identity je identita sexuální. Sexuální identita zahrnuje osobní a vztahové procesy a prožitky, jejichž prostřednictvím jedinec poznává svoje sexuální potřeby, sexuální orientaci a preferenci pro sexuální aktivity, způsoby, jak vyjadřovat svou sexualitu a to, jak má vypadat a jaký má být sexuální partner. Sexuální identita je tedy širší pojem než pouze sexuální orientace a preference.

Sexuální identita má složku osobní a složku společenskou, ale také složku biologickou a biopsychosociální. Osobní složku představuje sexuální orientace a preference, společenskou složku představuje příslušnost ke skupině s danou identitou a společenské postoje vůči takovým skupinám. Zralost v oblasti sexuální identity vede k větší jistotě při výběru partnerů a navazování vztahů. Biopsychosociální procesy označují přechod od společensky vnímané normativní heterosexuality po vnitřní jistotu, kým jsme. Tuto jistotu získáváme prostřednictvím experimentování, které může mít fyzickou, fantazijní, myšlenkovou a v dnešní době i virtuální online podobu. Nabytí sexuální identity obvykle předchází navazování intimity, hluboké důvěrnosti v partnerských vztazích.

Podle psychologických výzkumů jsou lidé s vyššími nároky na intimitu v partnerství obecně spokojenější a zároveň míra intimity ve vztahu souvisí s ochotou přijmout závazek a zodpovědnost rodičovské role.

3. PUBERTA A JEJÍ VÝVOJOVÉ ÚKOLY

Erik H. Erikson

Erik H. Erikson, americký ego-psychoanalytik německého původu, formuloval teorii osmi věků člověka, osmi fází vývoje osobnosti v roce 1950.3-5 Vývoj identity Já umístil do období mezi 12. a 19. rokem. Základní myšlenkou této teorie je, že vývoj osobnosti prochází různými fázemi. Každá fáze je spojena s vývojovým úkolem, který přináší vývojovou krizi. Projít krizí znamená posunout se vývojově vpřed směrem k větší zralosti a získat novou kompetenci a sebedůvěru. Pokud konflikt, který je obsahem vývojové etapy, vyřešen není, jedinec pokračuje životem s pocitem méněcennosti.

Podrobně rozebírat vývojové fáze podle Eriksona přesahuje možný rozsah textu, takže se zastavíme u období dospívání.

Erikson považuje období dospívání, tedy období mezi 12 a 19 lety, za období psychosociálního moratoria (odkladu). V tomto období se adolescent nachází ve fázi přechodu mezi dětstvím a dospělostí, potřebuje ještě zůstat bez povinností a závazků dospělosti a rodičovství a získat společensky schválený a přijatelný čas pro úkol sebepoznání a vybudování vlastní identity. V tomto období dospívající řeší nejen to, kdo je, ale také to, jak jej vnímají a vidí druzí. Pokud projde krizí puberty dobře, dojde ke smíru mezi poznatky o sobě samém a svém zařazením se do společnosti. Jedinec si uvědomuje sebe samého a zároveň získává sebejistotu, což vede k pocitu jedinečnosti a celistvosti Já. Celý proces souvisí s ustanovením vlastního žebříčku hodnot a zároveň se zařazením se do společenství.

Podle Eriksona je hlavním vývojovým konfliktem tohoto období konflikt mezi identitou a zmateností v sociálních rolích.

Změny těla i psychiky, které přináší puberta, způsobují, že vše, co bylo v dětství přirozené, jasné a spontánní, je najednou zpochybněné. Jedinec se musí vyrovnat s vlastní změnou a současně získává průběžně reakce okolí jak na svoje měnící se tělesné proporce a podobu, tak na svoje názory – které vlastně také hledá. Vše je podivné, neurčité, nejednotné a plné rozporů. Vzniká výraznější společenský tlak na rozhodnutí, kým se jedinec stane, musí se rozhodnout, jak propojí svoje talenty a dovednosti s výběrem profese. Mladý člověk zkouší různé podoby svého sebevyjádření včetně vizáže a hledá, co bude přijato a uznáváno jeho referenční skupinou, tedy skupinou lidí, do které chce patřit.

Na adolescenci podle Eriksona navazuje období mladé dospělosti (19–25 let), které v sobě nese neméně důležitý vývojový úkol a tím je dosažení schopnosti najít intimitu a vybudovat důvěrný vztah s druhým člověkem a navázat sexuální partnerství s původně cizím člověkem.

James E. Marcia

James E. Marcia navázal na Eriksonovy práce a pokračoval ve výzkumu procesu vytváření identity jedince během dospívání (1966).6‚ 7 Za klíčové pojmy považuje pojem krize a pojem závazek, odpovědnost. Jako krizi chápe zpochybnění všeho, co bylo doposud považováno za dané a jisté, a jako závazek označuje přijetí hodnot a chování, které tyto hodnoty potvrzuje a vyjadřuje. Jako příklad si můžeme uvést chlapce, který vyrůstá v rodině, která provozuje rodinnou firmu a celé dětství slýchá, že firmu jednou převezme. Vlastně s tím počítá i sám a na převzetí firmy se připravuje, v oboru se vzdělává a do firmy chodí na brigády. V pubertě zjistí, že jej otec i matka štvou, v jejich firmě pracovat nechce, chce cestovat. Dochází ke krizi, sám si není jistý, co jej to popadlo, cítí, že rodiče zklamal, ale stojí si za svým. Rodiče jsou smutní a s nelibostí nesou, že musejí změnit plány. To je krize. Mladík vyjíždí do světa na studijní pobyt, který si sám zařídil. V cizině zjišťuje, že práce jeho rodičů je dobrá, užitečná a přínosná, je na ně vlastně hrdý. S firmou rodičů se identifikuje a vnáší do ní vlastní myšlenky, obohacené pobytem v zahraničí. To je téma přijetí závazku – přijetí vlastní zodpovědnosti za svůj život a fungování v sociálních rolích, které si zvolím sám.

Marcia rozlišuje několik možných stavů, ke kterým může v rámci budování identity dojít podle přítomnosti nebo nepřítomnosti krize a přijetí či nepřijetí závazku. Identita jedince, který neprošel krizí, ale ani na sebe nebere závazek, je identita difuzní, neohraničená. K předčasnému uzavření identity dochází tehdy, kdy jedinec přebírá závazek naplnit očekávání rodičů či jiných vnějších osob, aniž by prošel zápasem vlastní krize (děti, které „neměly pubertu a nezlobily“). Adolescentní moratorium (odklad) je označením pro stav, kdy je jedinec v krizi, ale nedošel k závazku, k tomu, aby se rozhodl někým se stát a tím někým i být. Tento stav je provázený úzkostí, experimentováním a bouřlivými emocemi. Posledním stavem je tzv. dosažení identity, kdy jedinec prošel krizí a dobral se ke svému vlastnímu pojetí toho, kým je a jak to ukáže světu. V rámci vývojové trajektorie lze říci, že při běžném průběhu dospívání v rámci střední adolescence probíhá fáze moratoria a aktivní hledání identity a v pozdní fázi adolescence a v časné dospělosti dochází k dosažení identity.

Lze říci, že pokud nevím, kdo jsem a jak mám uspořádané hodnoty, nemohu navázat plnohodnotný partnerský a intimní vztah. Bez dosažené identity jsou vztahy, které navazuji, jen hledáním dobrého zrcadla, které mi teprve umožnuje pochopit, kdo jsem.

Vývoj identity v dospívání jako klíčový vývojový úkol

Podstatnými složkami identity jsou identita profesní, náboženská, sexuální, morální a společenská. Je běžné, že některými aspekty své identity jsou si adolescenti jisti a jinými ne.8 Na toto hledání ale nemají adolescenti nekonečný čas. Vlivem tzv. sekulární akcelerace, tedy zkracování dětství, se prodlužuje doba adolescentního moratoria a vynořující se dospělosti. Tento termín navrhl psycholog Jeffrey Arnett pro období 18–25 let.9‚ 10, 11 Jedinec je už fyzicky dospělý, ale psychologicky ještě hledá svoje místo ve společnosti. Prodlužování dospívání má souvislosti s ekonomickým stavem společnosti, s politikou i kulturou.

Období dospívání vlastně vzniklo v období průmyslové revoluce a urbanizace.

Nejprve došlo ke zrušení výuky řemesel tradičním způsobem učedník–mistr (v souvislosti s příchodem strojů a rozvojem tovární výroby) a později došlo k zákazu dětské práce. Tím vznikl druhý stupeň školství, období dospívání jako takové a také prostor pro psychologické zkoumání tohoto období.

S dalším vývojem společnosti dochází k atomizaci rodin a k vymizení společenských rituálů. Hranice období dětství a dospělosti jsou více dány úředními razítky než oslavou se sousedy a příbuznými. Jako příklad takové hranice uveďme dosažení trestní odpovědnosti, občanský průkaz, plnoletost, volební právo, případně maturita, získání řidičského průkazu, vstup do zaměstnání (či registrace na úřadu práce), promoce na vysoké škole.

Na tomto místě je užitečné zmínit i to, že chlapci a dívky dospívají rozdílně. Podle některých pramenů je rozdíl v dosažení dospělosti mezi pohlavími obecně šest až sedm let. Puberta u dívek začíná až o dva roky dříve než u chlapců a trvá o dva roky déle.

Pro úplnost uvádím i rozdíl mezi pojmy puberta a dospívání, kdy pubertou je míněn proces dosažení pohlavní zralosti a schopnosti se rozmnožovat a dospíváním se označuje přechod mezi dětstvím a dospělostí, který má především psychologickou kvalitu. Jedinec se zaměřuje na vztahy, na nabytí nových sociálních rolí, prožívání kritického a kreativního myšlení a objevování nových emocí v intimních vztazích.

Bio-psycho-sociální složky se nevyvíjejí rovnoměrně, a proto není možné vymezit jeden bod, jehož dosažení činí člověka dospělým. Je to především chování jedince, podle kterého poznáváme, že dozrál a stal se dospělým.

Samotnému nástupu puberty ještě předchází období prepuberty, kdy se objevují první fyzické sekundární pohlavní znaky a končí u dívek první menstruací a u chlapců první polucí. Toto období nastupuje u dívek již kolem osmého roku věku a v tomto čase mohou děti začít odmlouvat, vymezovat se, být podrážděné. Puberta končí obecně kolem patnáctého roku, kdy dochází k dosažení pohlavní zralosti. Do zhruba dvaceti dvou let pak trvá etapa adolescence, proměny, kdy jedinec objevuje svou osobitost, styl oblékání, oblíbenou hudbu, koníčky i způsoby chování. V závěru adolescence už jedinec plánuje svou budoucnost, profesní i osobní, s vizí samostatnosti a nezávislosti na rodičích.

Z výše uvedeného vyplývají další úkoly adolescence, které jedinec má, kromě dosažení vlastní identity. Jedním z nich je nutnost čelit vnitřním etickým a morálním konfliktům a zároveň není možné stát na místě, být neviditelný a nevztahovat se a vůbec nemít konflikty (toto je téma hikikomori v Japonsku, lidé, kteří nevycházejí ze svých domovů a vše řeší online). Proces zažívání vnitřních konfliktů prožívá každý a tvoří tak dynamiku svého života. Dalším vývojovým úkolem adolescenta je vypořádat se se svou sexualitou. V pubertě stoupá libido a jedinec objevuje pudy a instinkty do této doby jakoby spící, zároveň je jimi fascinován a současně se musí naučit je regulovat a kontrolovat. Mezi tři nejvýznamnější charakteristiky vývoje patří růst (například nové prožitky nebo sociální situace), schopnost rozšiřovat pole možností (například v podobě rozšíření nebo změn chování či spektra aktivit) a integrace (sloučení předchozího a nového do soudržného celku).

Úspěšné zvládnutí tohoto procesu vede k dosažení autonomie, schopnosti emoční regulace a tak i definování a poznání vlastní identity. Poté je jedinec schopný jednat s ostatními nebo je schopen být v blízkém vztahu s partnerem.

Proces nabývání autonomie a emoční regulace probíhá v pěti hlavních oblastech: V sociálním prostředí, ve fyzickém dospívání, v rodině a vrstevnických vztazích a v oblastech já a identity.

Z uvedeného vyplývají hlavní vývojové změny. Především jde o dosažení sexuální zralosti, přijetí tělesného a fyzického vzhledu, sexuality, vývoj emocí a morálky a v neposlední řadě změny v sociálních vztazích.

Vývoj myšlení v dospívání

Dospívající se více prožívají, pozorují svůj vzhled a soustředí se na něj více než například na školní a domácí povinnosti. V tomto jsou povzbuzováni sociálními sítěmi, které jsou vizuálně zaměřené a podporují sebeprezentaci.

Přitom v době dospívání má mozek téměř maximální výkon. Objevuje se schopnost pracovat s abstraktními pojmy, narůstá schopnost mentalizace, „myslet si něco o tom, jak myslím a posuzovat to“. Dospívající si vytváří domněnky a ty pak testuje v reálném světě a vztazích. Množství možností – a v souvislosti s tím množství scénářů toho, jak se bude odvíjet například rozhovor, situace, příběh –, které si dospívající dovede představit, prudce narůstá a současně se stává zdrojem nejistoty. Dospívající se učí myslet systematicky a učí se seberegulaci a sebeorganizaci. Hovoří se o stadiu formálních operací 12- 15 podle Piageta, pozdější výzkumy ale ukázaly, že takto systematicky přemýšlet je schopna asi jedna třetina plnoletých dospívajících a zdaleka ne všichni dospělí.16- 18 Řada lidí využívá více praktické a pragmatické myšlení zaměřené na věcné řešení aktuálních a reálných problémů. Někteří dospělí dozrají až do stadia post-formálního pragmatického myšlení, kdy jsou schopni zohledňovat nejednoznačnost voleb, protikladnost pocitů, etická dilemata a rozhodování v kontextu daných souvislostí.

Dospívající neumějí oddělit teorii a praxi a spíše potvrzují teorii. K tomu si vybírají informace, které se jim do jejich teorie hodí a dosvědčují ji, a výběrově ignorují to, co se jim do jejich vidění světa nehodí. Pro přijetí toho, že věci nedopadají podle očekávání, potřebují najít nebo vytvořit jinou teorii. Zároveň jsou ve svých soudech kritičtí a radikální, mají sklon uvažovat stylem všechno nebo nic. Rozvíjí se metakognice, myšlení o myšlení. Objevuje se také senzitivní vztahovačnost, přesvědčení, že pokud o sobě přemýšlím nějak já, musí o mně stejně přemýšlet i ostatní.19 Tomuto přesvědčení se říká fáze imaginárního publika.20, 21 Na to navazuje fáze osobního bludu o osobní významnosti – pokud mě někdo pozoruje, musí na mě být něco speciálního. Zde opět poukáži na fenomén sociálních sítí, kde se každý snaží ukázat, vyjádřit a prezentovat tak, aby získal pozitivní zpětnou vazbu ve formě lajků nebo srdíček či výrazně kladných emotikonů.

V oblasti dalších kognitivních funkcí se rozvíjí schopnost udržet pozornost, soustředit se, zlepšuje se krátkodobá paměť. Rozvíjí se inteligence.

Vývoj vztahů v dospívání

Objevuje se také odpor k rodičovským hodnotám, projevům, vkusu a normám a současně s tím se přidává nekritická identifikace s příslušnou vrstevnickou skupinou, která se ale může během dospívání i několikrát proměnit.

Vztahy s vrstevníky

Skupinová identita nabízí dospívajícím přechodnou fázi v rozvoji osobní identity.

Rodinné vztahy

Vývoj emocí v dospívání

Morální vývoj