Taking Paris

Copyright © Martin Dugard, 2021

Translation © Martin Nový, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-374-0

ISBN mobi: 978-80-7689-375-7

Pro Monique Dugardovou Lewisovou,

která kdysi nazývala Paříž svým domovem

Mezi přežitím a vítězstvím je ještě dlouhá cesta.

Winston Churchill

PROLOG

10. května 1940

Paříž, Francie

8:00

Skutečná válka znovu vypukla v pátek.

„Nebe západní Evropy od Paříže po Londýn dnes zaplavila německá letadla, která neberou ohled ani na hranice neutrálních zemí,“ oznamovalo toho dne ranní vydání The New York Times.

Chladný ranní vzduch rozčísl jekot poplachových sirén. Nad francouzskou metropolí se v nízkém letu prohnaly formace dornierů a heinkelů, jež povinně přivítala palba protiletadlových děl. Desetitisíce Pařížanů se jako na povel nahrnuly po schodištích stanic Madeleine, Place des Fêtes a République do útrob metra. Na nástupištích, kde byla zoufalá nouze o tekoucí vodu i veřejné záchodky, ve vlhkém ovzduší trpělivě čekali, až poplach skončí.

Tyto desítky tisíc lidí však představovaly jen malou část ze tří milionů obyvatel metropole. Většina Pařížanů si sirénami nenechala zkazit ráno. Dál si připravovala snídani, pila kávu, oddávala se milování a jinak se chystala na nadcházející třídenní sváteční volno.

Do osmé hodiny bylo po všem. „V Paříži trval letecký poplach hodinu a padesát dvě minuty,“ psaly Timesy. „Protiletadlová děla zuřivě pálila po bombardérech, které prosvištěly nad městem a pokračovaly směrem k mořskému pobřeží.“

Německé stroje odlétly a Paříž se vrátila k normálu. Její obyvatelé opět spěchali do metra, tentokrát aby na cestě do práce stihli svůj vlak.

Pět minut před pátou odpoledne se sirény znovu rozječely, ale Pařížané zůstali blazeovaně klidní. Vůbec je nenapadlo, že ona dosud probíhající drôle de guerre, tedy směšná či podivná válka, právě skončila. Zvláštní stav vojenské pasivity, kterému Britové pro změnu říkali předstíraná válka, trval osm měsíců. Po napadení Polska Německem přešly Francie a její spojenec Velká Británie do pohotovosti a čekaly na nevyhnutelný okamžik, kdy se Hitlerova pozornost stočí k západu. Obě strany si už formálně vyhlásily válku, a tak další logický krok byl střet armád na bitevním poli.

Až do tohoto pátečního rána se však nic nestalo.

Mezitím se Paříž proměnila. Přípravy na boj do ní vnesly nové prvky. Mosty, budovy a pamětihodnosti včetně Eiffelovy věže olemovaly navršené pytle s pískem, kvůli možným náletům zmizely preventivně z chrámů a katedrál cenné vitráže, trávníky veřejných parků zbrázdily hluboké okopy coby protiletadlové kryty a město od soumraku do úsvitu dodržovalo zatemnění.

Plakáty v kavárnách varovaly hosty před německými špiony, kteří mohou poslouchat cizí hovory. Leč stejně jako zákopy a pytle s pískem během minulých měsíců podivné války zevšedněly a nikdo je už nebral na vědomí.

Dokonce ani v tento den, kdy Němci vpadli do Belgie, Nizozemska a Lucemburska, poplachové sirény Pařížany nevyděsily. Bošové,[1] jak Francouzi posměšně nazývali Němce, pro ně neznamenali žádnou hrozbu. Byli stovky kilometrů daleko a oni zcela důvěřovali své vychvalované armádě, že je zažene zpátky.

V půl osmé večer francouzský ministr propagandy Ludovic-Oscar Frossard oficiálně národu sdělil, že „začala skutečná válka“.

Avšak rozhlasem šířené Frossardovo oznámení, jež kariérní byrokrat odříkával s rozvážně odměřenou dikcí, zaznělo natolik pozdě, že bylo spíše k smíchu. Vždyť tou dobou se kakofonie „skutečné války“ k očím a uším Pařížanů dávno donesla.

Přesto zůstávali bezstarostní. Válka neválka, Paříž byla v bezpečí, věřili.

Měli před sebou celou sobotu a neděli.

1 Francouzsky boche. Pojmenování je zkrácenina slova caboche, tedy palice (ve smyslu hlava), a ve vztahu k Němcům znamená tupec, zabedněnec. Poznámka autora.

OBSAZENÍ PAŘÍŽE

1

13. května 1940

Dinant, Belgie

16:00

Generálmajor Erwin Rommel měl za sebou velmi rušný víkend.

Oddaný obdivovatel Hitlera seděl v malém gumovém člunu a spolu s mladými vojáky wehrmachtu, kteří v něm byli natěsnáni, pádloval napříč Másou k jejímu západnímu břehu. Mosty přes řeku vyhodili Francouzi do vzduchu jen o den dříve. Rychlý a studený říční proud výhrůžně hučel. Muži naklánějící se přes boky černého nafukovacího člunu ovšem nebyli sami. Všude kolem nich s řekou zápasili další němečtí vojáci, kteří jako oni rytmicky nořili pádla do uhánějícího zeleného proudu v urputné snaze dostat se na druhý břeh, odkud je dobře zakopané francouzské jednotky častovaly hustou palbou.

„Na strmém západním břehu Másy měl nepřítel účelně rozmístěno množství kulometných hnízd, protitankových děl a pozorovatelen, jež musely být jedna po druhé dobyty,“ zapsal si Rommel. „Disponoval také lehkým a těžkým dělostřelectvem, vyznačujícím se přesností a mobilitou.“

Část francouzských obránců se ukrývala v betonových bunkrech na vrcholcích příkrých skalisek, jiní dřepěli za kulomety MAC 24/29, jejichž hlavně trčely z oken opuštěných domů na břehu řeky. A z ruin hradu Crèvecœur u mohutného říčního ohbí, odkud měli pozorovatelé nerušený výhled na útočící Němce, střílela těžká děla.

Poprvé za mnoho dní, právě když to nejvíc potřeboval, se houževnatý Rommel dočkal aspoň nějaké letecké podpory. Ze země osmačtyřicetiletému generálovi a houfu oněch mladých pěšáků 7. střeleckého pluku, z nichž bezmála všichni byli o čtvrt století mladší než Rommel, pomáhaly tanky jeho 7. tankové divize, chrlící z východního břehu granáty na francouzské pozice.

Už nešlo couvnout, překročení Másy se muselo podařit.

Vojáci wehrmachtu se na tento okamžik připravovali dlouhé měsíce. Stranou v údolí Mosely Rommel se svými muži do úmoru piloval taktiku přechodu řeky. Po znamenité kariéře pěšáka se generál poprvé postavil do čela tankového svazku a nemínil ve své nové roli zklamat. Teď nadešel čas zúročit předchozí tvrdý výcvik a ukázat, co v něm a jeho vojácích je.

Klikatě se vinoucí Mása, která byla u obce Leffe široká téměř sto metrů a prudká natolik, že každý pokus mužů a techniky útočícího vojska o přímé překonání jejího toku předem odsuzovala k nezdaru, tvořila hrozivou zeměpisnou překážku mezi Ardenským lesem a otevřenou krajinou, vedoucí rovnou do srdce a duše Francie – do hlavního města Paříže.

Dva tisíce let stará metropole na březích Seiny měla pověst nejvznešenějšího a nejnádhernějšího města Evropy. Město světel, jak se Paříži od ludvíkovských dob říkalo, bylo proslulé svou architekturou a muzei, mysliteli a spisovateli, ideály, jež se zde zrodily, poezií, kuchyní a vůbec dějinami. Někdejší francouzský král František I. nepřeháněl, když prohlásil, že Paříž není město, nýbrž celý svět.[2]

Oplývala takovým kouzlem, že trvale fascinovala i kdysi ctižádostivého akvarelistu a nyní despotického vůdce Německa Adolfa Hitlera. Führer do města světel dosud nevkročil, přesto k němu choval velký obdiv. Ale ani ten mu nedal zapomenout na potupné podmínky kapitulace, které Francie na konci první světové války Německu nadiktovala. Byl pevně rozhodnutý Paříž dobýt a pokořit její obyvatele okázalou demonstrací absolutní nacistické moci.

„Až v Německu všichni pochopí, že vůle k životu německého národa již nemůže skomírat v pouhé pasivní obraně,“ napsal ve svém politickém manifestu Mein Kampf, „nýbrž že musí být cele napřena do konečného aktivního střetnutí s Francií a vržena do posledního rozhodujícího boje o naplnění nejvyšších německých cílů, teprve potom budeme s to dovést věčný a nikam nevedoucí zápas mezi námi a Francií ke zdárnému konci.“

Hitler snil o tom, že na Eiffelově věži zavlaje obrovská rudá vlajka se svastikou, symbolem jeho nacionálně socialistické dělnické strany. Součástí tohoto snu byla také vypleněná velká muzea a galerie jako Louvre, jejichž umělecké skvosty nevyčíslitelné hodnoty měly najít nový domov v grandiózně přebudovaném Berlíně. Ten by svou velkolepostí předčil Paříž a dokonal tak ponížení Francouzů, po kterém nesmírně toužil.

A k ukojení této touhy měl teď velmi blízko.

Bitva o Francii započala desátého května, před pouhými třemi dny. Do země se valila lavina více než milionu německých vojáků, odhodlaných zlomit odpor francouzských vojsk a jejich britského spojence, jenž na pomoc obráncům vyslal téměř čtyři sta tisíc mužů. Hitlerovi generálové opět vsadili na Blitzkrieg, bleskovou válku. Nezastavitelná síla deseti tankových divizí ve spolupráci se stíhačkami a střemhlavými bombardéry útočila a postupovala s rychlostí, jakou dějiny válečnictví ještě nepoznaly. Byly to právě tankové klíny, které rozrážely obranu nepřítele a díky své vysoké pohyblivosti rychle posouvaly neustále se měnící frontovou linii. Na rozdíl od francouzských tanků ty německé nečekaly na pěchotu, pěšáci wehrmachtu se jednoduše snažili držet s nimi krok.

Síly útočníka byly operačně rozděleny do tří armádních svazků s úkolem projít Lucemburskem, Belgií a Nizozemskem a kromě obsazení těchto zemí také vylákat Brity a Francouze k boji. Spojenci netušili, že tento plán je past, do níž se měli chytit. Zatímco skupina armád B vedla ofenzivu na severu, z východu, krytá hustým Ardenským lesem, vyrazila skupina armád A, aby provedla jeden z nejpřekvapivějších úderů v historii válek. Po rychlém dosažení pobřeží Lamanšského průlivu se měla spojit s jednotkami skupiny armád B a spolu s nimi zničit zcela obklíčené spojenecké síly. Tuto staletí starou taktiku, jíž se říká oboustranný obchvat, použil už Hannibal proti Římanům v bitvě u Kann roku 216 před Kristem. Na papíře manévr vypadá jako dvě čelisti svěráku, svírající obklíčeného nepřítele. Pokud by s ním Hitler uspěl, mohl se těšit na brzkou francouzskou kapitulaci. Paříž a celá Francie by mu pak ležely u nohou.

Odvážný plán mohl selhat, jestliže by skupina armád A nezvládla zdolat pevnostní val jménem Mása. Tok, jenž pramení v severovýchodní Francii, se kroutí údolími lemovanými strmými skalisky a po 925 kilometrech ústí v Severním moři. Latinský název Mosa, který lze přeložit ve významu bludiště, dobře vystihuje charakter řeky, bohaté na ostré meandry a otočky.

Mása nebyla jedinou přirozenou překážkou mezi Německem a Francií, na obou jejích březích se navíc zdvíhaly kopce a skály, představující skvělý terén pro vytvoření další obtížně překonatelné obranné linie.

Vrchní velitel francouzských ozbrojených sil, inteligentní a kultivovaný armádní generál Maurice Gustave Gamelin si byl proto jistý, že Mása německý vpád zastaví. Razil strategii „zůstat na pozicích a vydržet“, jak jeho strnulé pojetí vedení války pojmenoval jistý novinář.[3] Bělovlasý Pařížan považoval Másu za „nejlepší protitankový zátaras Evropy“ a na této myšlence postavil svůj bojový plán. „La Meuse est infranchissable“ („Mása je nepřekročitelná“), prohlašoval s oblibou. V roce 1939 časopis Time označil Gamelina za „nejlepšího vojáka na světě“ a postaral se, aby toto tvrzení bylo povýšeno takřka na evangelium.

Ale když pouhých deset dní před německým vpádem poslal francouzský vojenský atašé ve Švýcarsku Gamelinovi do Paříže zprávu, že Němci povedou útok přes Ardeny a poté se pokusí překročit Másu, generál ji ignoroval. Gamelinova víra v neprostupnost Arden byla tak hluboká, že odmítl i rozbor vlastních podřízených z roku 1938, podle nějž měl pokus o průchod Ardenským lesem velkou naději na úspěch a který rovněž předpovídal, že německá vojska dosáhnou Másy za šedesát dní.

Rommelovým tankům to ve skutečnosti trvalo o tři dny méně.

2

13. května 1940

Leffe, Francie

16:05

Generálmajor Erwin Rommel hodlal dokázat, jaký je starý Gamelin hlupák.

Jeho vlněná polní uniforma byla nasáklá potem a říční vodou, i vysoké černé holínky měl zcela promočené. Byl už vyčerpaný, od začátku tažení toho moc nenaspal. Přesto se ze všech svých zbývajících sil opíral do pádla a nevšímal si střel, svištících nebezpečně blízko kolem něj, ani sloupů vody, které z hladiny vymršťovaly dopadající dělostřelecké granáty. Ba co víc, ještě stačil povzbudivě křičet na mladíky v člunu, statečně pádlující spolu s ním.

„Osobně jsem se postavil do čela 2. praporu 7. střeleckého pluku a po určitou dobu sám řídil bojové operace,“ zapsal si Rommel o svém dočasném návratu k velení pěchotě. „Ve člunu jsem mezi prvními překročil Másu a ihned se připojil k rotě, která byla na druhé straně už od časného rána.“

Německé čluny přistály na břehu poblíž hradní zříceniny. Rommel nařídil pěšákům, aby zaujali postavení a dobře se kryli. Francouzská děla se na malé předmostí rychle zaměřila a začala je zasypávat ničivými salvami granátů. Nehledě na palbu dal generál rozkaz hrstce mladých vojáků vrátit se ve člunech zpět a naložit pěšáky, čekající na druhé straně.

Rommel věděl, že bez podpory vlastního dělostřelectva nemá jak Francouzům zatnout tipec. Jeho těžká děla však uvízla někde v koloně na úzkých cestách Ardenského lesa, protože přednost měl přísun materiálu pro stavbu pontonových mostů.

Z ustavičného vydávání rozkazů generál už ochraptěl. Do soumraku zbývalo ještě pět hodin. Vzduch se chvěl rachotem ručních zbraní a ztráty mezi Rommelovými muži povážlivě narůstaly. Smrt přicházela náhle, buď s projektilem ze stovky metrů vzdáleného kulometu, nebo s granátem vystřeleným kilometr odsud. Sotva dospělí mladíčci ani nespatřili toho, kdo je zasáhl, natož aby stihli palbu zakopaného nepřítele opětovat. Po měsících výcviku, čtyřech vyčerpávajících dnech na pochodu a adrenalinovém výpadu přes řeku za denního světla život těchto juvenilních válečníků skončil právě tady, na břehu Másy. Kulky a střepiny si našly více než osmdesát německých vojáků, další se po přímém dělostřeleckém zásahu doslova vypařili a navždy zůstali zapsáni v oficiálním hlášení o ztrátách jako nezvěstní.

Avšak Erwin Rommel se smrtí kolem sebe nenechal zastrašit. S důstojnickou brigadýrkou na hlavě místo přilby nejen upoutával pozornost francouzských ostrostřelců, ale byl také o mnoho zranitelnější vůči sebemenšímu kousku kovu, kterému by stál v cestě. Navzdory silné palbě kráčel po břehu sem a tam, až konečně našel místo, kde jeho ženisté mohli zřídit lanový přívoz. Ti se vzápětí pustili do práce. Na jejich ochranu před odstřelovači Rommel potřeboval vytvořit kouřovou clonu, a tak rozkázal zapálit okolní domy. Když se stavba zadrhla, neváhal vejít po pás do vody a osobně ženistům pomoct.

Přívozové přepraviště bylo hotové za několik hodin. Poté co francouzským dělostřelcům došla munice a kanonáda utichla, vyrazilo přes Másu první obrněné vozidlo, jímž byl Rommelův velitelský tank. Do rozbřesku se na západní břeh stihlo přepravit dalších třicet tanků.

Lopotné převážení techniky po jednotlivých kusech bylo ale příliš pomalé.

Generál se proto rozhodl uspíšit překročení řeky a další postup své divize vybudováním pontonového mostu mezi Leffe a Bouvignes. Více než padesát kilometrů jižněji u francouzského Sedanu se tankoví generálové Heinz Guderian a Georg-Hans Reinhardt rovněž probojovali na druhý břeh Másy a započali se stavbou vlastních dočasných pontonových mostů.

Čtrnáctého května, pouhé čtyři dny po vpádu do Francie, mýtus o nepřekročitelné Máse padl. Francouzští důstojníci začali opouštět velitelská stanoviště. Ti, které nadřízení přistihli při dezerci, dostali kulku do hlavy. Avšak tyto popravy pro výstrahu morálku obránců nijak neupevnily. Celé francouzské jednotky, jež se ocitly bez velení a které pod tlakem agresivního německého postupu čelily jisté zkáze, vyvěšovaly bílé vlajky a vzdávaly se. Jeden prchající major byl zajat v ženských šatech, prozradily ho kalhoty uniformy, skryté pod nimi. Francouzů se vzdávalo tolik, že Němci nebyli s to všechny poražené vojáky řádně zajmout. A tak jim prostě nařídili, aby složili zbraně a odpochodovali na východ do německého týlu, načež haldy odhozených pušek rozdrtili svými tanky. Francouzi kupodivu většinou bez řečí udělali, co se jim řeklo. Když jakýsi ojedinělý podplukovník rozhořčeně odmítl uposlechnout tři přímé rozkazy ke kapitulaci, dal ho Rommel zastřelit.

Byť se situace pro Němce vyvíjela příznivě, neměl energický generálmajor na nějaké oslavy ani pomyšlení. Zatím ne. On a ostatní tankoví velitelé věděli, že blesková válka pokračuje, že zdaleka ještě není u svého konce. Jejich unavené, prachem pokryté vojáky hnal vpřed adrenalin a teď i euforie. Na vytvořených předmostích se postupně rozvinulo sedm tankových divizí a valilo se Francií na západ. Hukot tanků otřásal zemí i vzduchem. Jejich osádky ani nečekaly na vlastní zásobovací jednotky a palivo doplňovaly na opuštěných čerpacích stanicích u silnic. Civilisté, utíkající před Němci, ucpávali cesty. Čím dál víc francouzských vojáků ztrácelo chuť bojovat, postupujícímu nepříteli nekladli téměř žádný odpor.

Při pohledu na tu nezadržitelnou německou lavinu se Francouzům svíralo hrdlo. Zato Erwina Rommela jímalo vzrušení. „V lehké ranní mlze a s vycházejícím sluncem za zády naše tanková kolona pronikala vytrvale dál západním směrem,“ poznamenal si pln sebevědomí.

Němce od Paříže dělilo jen dvě stě čtyřicet kilometrů.

A v cestě k ní Hitlerovým vojskům už nic nestálo.

Všechno se dělo tak rychle.

3

16. května 1940

Paříž, Francie

17:30

Winston Churchill se vypravil zachránit Francii.

Od začátku německé ofenzivy uplynulo šest dní. Před dvěma dny, když generálmajor Rommel překračoval Másu, Luftwaffe srovnala se zemí Rotterdam, velké nizozemské přístavní město. Těžký nálet nepřežilo bezmála devět set jeho obyvatel, osmdesát tisíc z nich přišlo o střechu nad hlavou. Německý důstojník, který přijímal kapitulaci nizozemských jednotek v Rotterdamu, malý korpulentní Prus jménem Dietrich von Choltitz, si kvůli zkáze města žádné výčitky nedělal. Tato demonstrovaná ochota Němců uchýlit se k totální válce Churchilla děsila. Bál se pomyšlení, že podobný osud čeká i Paříž.

V doprovodu tří svých vojenských špiček vešel nově zvolený britský premiér do pracovny francouzského ministra zahraničí v majestátní budově ministerstva na nábřeží d’Orsay 37. Otevřenými okny dovnitř pronikal nasládlý kouř z hranic, na kterých se venku v zahradě pálily vládní dokumenty. U velké situační mapy bojiště, spočívající na vratkém stojanu, stálo několik francouzských státních činitelů. Panovala mezi nimi chmurná nálada.

Předešlého dne ráno Churchilla vzbudil zoufalý telefonát jeho francouzského protějšku Paula Reynauda. „Hovořil anglicky a bylo znát, že je v obrovském napětí: ‚Utrpěli jsme porážku,‘“ citoval Reynauda později ve svých válečných pamětech Churchill. „Protože jsem hned nereagoval, řekl znovu: ‚Prohráli jsme, je s námi konec.‘ Pronesl jsem: ‚Přece k tomu nemohlo dojít tak brzy.‘ Ale on odvětil: ‚Prolomili frontu u Sedanu. Valí se na nás tudy ohromné množství tanků a obrněných vozidel.‘“

Winston Churchill to nemohl nechat být. Odletěl do Paříže, aby se setkal s britsko-francouzskou Nejvyšší válečnou radou. Hodlal najít způsob, jímž by Británie pomohla zastavit německý postup. Byl optimistický, věřil, že existuje možnost, jak ohromující fiasko Francie na bojišti ještě zvrátit.

Okolo pětašedesátiletého premiéra, oděného ve vestě a s nezbytným motýlkem pod krkem, se vznášel odér ze směsi vůně doutníku Romeo y Julieta, šampaňského, které měl k obědu, a vody po holení Blenheim Bouquet značky Penhaligon’s. Stejně jako ostatní stál a čekal, až před ně generál Gamelin předstoupí a seznámí je s válečnou situací.

„Ani na okamžik jsme si nesedli ke stolu,“ vzpomínal v pamětech Churchill. „Ve všech tvářích se zračila naprostá beznaděj. Před Gamelinem byla na školním stojanu přichycena mapa o velikosti dvou čtverečních yardů, jíž se táhla čára, mající představovat průběh spojenecké fronty. Na této linii byl zakreslen malý, leč zlověstný frontový výběžek u Sedanu. Generál mluvil snad pět minut, aniž kdokoli z nás vyřkl jediné slovo.“

Gamelin vystupoval jako uhlazený intelektuál, schopný dlouze hovořit o malířství a filozofii. Od zavalitého Churchilla se lišil na první pohled. Přestože britský ministerský předseda měřil jen sto šedesát osm centimetrů, zřetelně se tyčil nad drobným francouzským generálem s bílým, krátce zastřiženým knírem a bledými váčky pod očima.

Za první světové války se Gamelin podílel na plánování protiútoku, jenž vedl k vítězství v klíčové první bitvě na Marně. Tento a další úspěchy, jichž v průběhu tohoto velkého válečného konfliktu dosáhl, ho vynesly na oslnivou vojenskou dráhu a otevřely mu cestu až na vrchol. Ale mnozí, kteří Gamelina poznali, mu vyčítali „měkkost“ a samotářství, hodící se spíše k univerzitnímu profesorovi než k vojákovi. Premiér Reynaud, pověstný svými vyhraněnými názory, o svém vrchním veliteli dokonce otevřeně prohlašoval, že je „srab“.

Tajemný a nečitelný Gamelin však už neměl nikomu přidělávat vrásky. Jeho dny v čele ozbrojených sil byly sečteny. Potupná porážka na Máse sedmašedesátiletému generálovi zaručovala, že dosloužil a žádný jiný velitelský post už nedostane. Nikdo z přítomných nic netušil o syfilidě v pokročilém stadiu, jíž trpěl. Ačkoli jasných projevů nemoci, která postihovala mozek a způsobovala ztrátu úsudku, paměti a soustředění, si v posledních pěti dnech mohli dobře všimnout. Gamelinovi zkrátka teď nezbývalo než stát vedle situační mapy a odpovídat na otázky.

Za Brity se kromě Winstona Churchilla dostavily tři zmíněné vojenské špičky: generálové John Dill a Hastings „Pug“ Ismay a letecký maršál Philip Joubert de la Ferté.[4] Sklíčenou francouzskou delegaci zastupovali Gamelin, předseda vlády Reynaud a ministr národní obrany a války Édouard Daladier.

Těchto sedm mužů mělo v rukou řízení spojeneckých válečných operací. Osud Francie – a pravděpodobně i Británie – závisel na rozhodnutích, jež se ještě dnes musela v Quai d’Orsay učinit. Bylo načase začít o nich mluvit.

Podle Churchilla se ale „rozhostilo dlouhé ticho“.

Jakkoli trapně se v tu chvíli Gamelin musel cítit, mnohem větší ponížení na něho teprve čekalo.

V přetrvávajícím těžkém tichu udělal Churchill pohyb. Naklonil se dopředu, aby si mapu se zakreslenou frontovou situací lépe prostudoval. Mapy bojiště nebyly pro absolventa vojenské akademie v Sandhurstu ničím novým. Měl za sebou pestrou službu u jezdectva, dvakrát se ujal úřadu prvního lorda Admirality a posílal válečné námořnictvo do boje. Věděl také, co znamená strašlivě selhat a zbytečně obětovat tisíce mužů, jako se to stalo v nevydařené gallipolské operaci, kvůli níž na dlouhých dvacet let ztratil přístup do nejvyšších pater moci.

Premiér si pozorně prohlížel hrozivou červenou čáru, znázorňující postup nacistických vojsk. Největší znepokojení vyvolávala skutečnost, že německé čelní jednotky došly už k Laonu, vzdálenému od Paříže pouhých sto dvacet kilometrů. Vážně hrozilo, že francouzské hlavní město padne do čtyřiadvaceti hodin – a dost možná ještě během nadcházející noci. Nacistické Německo zatím ovládlo Rakousko, Československo, Polsko, Dánsko, Norsko a Lucembursko. K podmanění celé západní Evropy Adolfu Hitlerovi zbývalo obsadit Francii, Belgii a Nizozemsko. Pokud by se mu to povedlo, zůstala by Velká Británie proti němu osamocena a byla by nepochybně jeho dalším cílem.[5]

Navzdory tomu Churchill neztrácel naději. Bitvu stále bylo možné vyhrát – jestliže by se zálohy, šetřené na obranu Paříže, okamžitě přemístily na frontu. Zrovna generál Gamelin to musel vědět ze všech nejlépe. Jistě si stále pamatoval, jak statečné vzdorování francouzské 9. armády v září 1914 podpořené protiútokem, jejž on sám naplánoval, umožnilo vyhrát zlomovou první bitvu na Marně. Doslova legendární se přitom stal rychlý přesun šesti tisíc záložních pěšáků pařížskými taxíky, které se v dlouhé řadě vydaly z hlavního města k frontě.

Ještě před týdnem zálohu tvořily divize 7. armády pod velením řízného a sebestředného armádního generála Henriho Girauda. Taková silná formace byla jistě schopna Němce zastavit, říkal si Churchill.

Vtom se britský premiér zarazil. Protože ať pátral očima, jak chtěl, nikde na mapě neviděl zakreslenou současnou polohu divizí, mající splnit roli poslední hráze proti německé záplavě.

„Kde jsou strategické zálohy?“ zeptal se Churchill nejprve anglicky, načež otázku zopakoval v nesmělé, komicky šišlavé francouzštině. „Où est la masse de manœvre?“

„Aucune,“ odpověděl lakonicky Gamelin.

Žádné už k dispozici nebyly. Gamelin Giraudovu 7. armádu odeslal na frontu.

Britský ministerský předseda nevěřil svým uším. V neskrývaném ohromení se generála otázal, jak tedy hodlá zahájit protiútok.

Vrchní velitel francouzských ozbrojených sil Maurice Gustave Gamelin však jen bezradně pokrčil rameny.

4

16. května 1940

Paříž, Francie

17:45

Byl jsem v šoku,“ napsal po válce Winston Churchill o Gamelinově frapantní neschopnosti. „Zažil jsem jedno z největších překvapení v životě.“

Premiér se obrátil zády k mapě, veškerý optimismus v něm pohasl. Věděl, že bude muset učinit velmi těžké rozhodnutí. A že o tom, co se bude dít dál, se žádná debata nepovede. Konečný verdikt byl jen a pouze na něm.

Přešel k otevřenému arkýřovému oknu. Dole v zahradě stále plápolaly ohně, stravující úřední dokumenty. Byl to poslední zoufalý akt francouzské vlády, která se chystala uprchnout z hlavního města. Aby ministerští byrokrati neztráceli čas běháním po schodech se stohy papírů v náruči, otevírali okna a vyhazovali dokumenty rovnou na trávník pod nimi. Jejich kolegové venku sbírali dokola roztroušené zprávy a tiskopisy a házeli je do plamenů. Jiní přiváželi kupy spisů k ohňům na trakařích. Pravidelně se přitom některé listy z planoucí výhně vysvobodily a jako derviši vířily vzhůru k nebi.

Veřejné pálení francouzských státních tajemství bylo neklamným znamením toho, že opravdu nastávají zlé časy. Alespoň Churchill to tak chápal.

Na rozdíl od Pařížanů, kteří zůstávali v klidu a nic zlého si nepřipouštěli.

Právě zde v Quai d’Orsay, jak se budově francouzského ministerstva zahraničí podle názvu seinského nábřeží obvykle říkalo, vznikla po první světové válce Versailleská smlouva – ten krutý a ponižující text, jenž Německo srazil na kolena.[6] Historie jako by měla ráda ironii.

Na druhém břehu Seiny, daleko za oranžovou září ohňů, Churchill spatřil řady platanů, lemující široký bulvár Champs-Élysées. Na náměstí Svornosti, kam bulvár svým jedním koncem ústil, se do výšky třiadvaceti metrů tyčil obelisk z Luxoru. Jeho podstavec byl obložen pytli s pískem.

Po Churchillově levici, avšak mimo dohled jeho očí, se vypínala Eiffelova věž, symbol Francie a její velikosti. Z vrcholu třísetmetrové věže čněla osamocená žerď, na níž se hrdě třepotala státní vlajka, tři velké svislé pruhy modré, bílé a červené.

Mnohem dále po pravici britského premiéra dominovala ostrovu na Seině šest set let stará katedrála Notre-Dame, jejíž největší zvon, třináctitunový Emmanuel, zněl Paříží od sedmnáctého století.[7] Svým melancholickým zvukem doprovázel státní pohřby a období národního smutku, kdy do ulic vycházeli černě odění Pařížané a kdy se na znamení truchlení ve dne rozsvěcely pouliční lampy, pokryté krepem stejné barvy.

A pak tu byl Louvre, bezpochyby nejuctívanější muzeum umění na světě, které sídlilo v bývalém královském paláci o něco blíže vpravo za řekou. Jeho správci nečekali na německou invazi a v zájmu ochrany tisíců zdejších uměleckých pokladů už před devíti měsíci připravili jejich odvoz do bezpečí. Aby přesun zamaskovali, na tři dny Louvre pod záminkou provedení oprav zavřeli. Za tu dobu stihli odvézt a na vybraných francouzských zámcích ukrýt přes tři tisíce děl nevyčíslitelné hodnoty. Když se muzeum opět otevřelo, návštěvníci užasle procházeli téměř vyprázdněnými sály.[8] Kdyby nic jiného, pak tento šok s předzvěstí něčeho neblahého Pařížany přiměl k tomu, aby se začali duševně chystat na možnou německou okupaci.

Ale představa, že by se Ville lumière, město světel, mohlo brzy ocitnout pod vládou nacistů, nebyla Winstonu Churchillovi vůbec po chuti. Svůj přídomek Paříž získala v sedmnáctém století poté, co ve snaze snížit noční zločinnost začaly její temné ulice osvětlovat lucerny a pochodně. O století později dostalo přízvisko zcela nový význam, když se metropole stala centrem osvícenecké filozofie, vědy, umění, volnomyšlenkářství a touhy po svobodném naplnění života.

Adolf Hitler by tento osvícenský duch Paříže zničil, tím si Churchill byl jistý. Jeho vůdcovská diktatura nestrpěla svobodu slova, krutě trestala všechny, kteří proti ní jakkoli pozvedli hlas. Nacistický vůdce věřil v nadřazenost Germánů a hierarchii ras, na jejímž vrcholu stáli modroocí a světlovlasí Němci.

To, že své zvrácené přesvědčení zamýšlel konkrétně uplatnit v praxi, už dokázal na dobytých územích, kde části jeho okupačních sil cíleně likvidovaly takzvané rasové nepřátele. Během útoku na Polsko v září 1939 operovaly za postupujícími vojsky pohotovostní skupiny, Einsatzgruppen, jejichž popravčí komanda zavraždila více než deset tisíc Židů a příslušníků polské elity.

Počínaje rokem 1933 v Německu vyrostly koncentrační tábory, do nichž nacisté zavírali homosexuály, advokáty, kněze, svědky Jehovovy, komunisty a jiné politické odpůrce, Romy a samozřejmě Židy. Tito lidé, považovaní za ohrožení bezpečnosti nacistického státu, byli vystavováni soustavnému trýznění, podvýživě a popravám. První z těchto táborů, v Dachau u Mnichova, se začal plnit vězni pouhých pět týdnů po Hitlerově jmenování kancléřem v lednu 1933. O rok později se Hitler chopil absolutní moci, když po smrti říšského prezidenta Hindenburga spojil svůj úřad kancléře s prezidentským a prohlásil se za Führera, jediného nejvyššího vůdce německého národa. A v dubnu 1940, jen krátce před zahájením ofenzivy na západě, byl v Osvětimi na území okupovaného Polska otevřen další koncentrační tábor. Z Paříže to do něj vlakem při ideálních podmínkách trvalo necelý den.

Ve městě světel tou dobou žilo přibližně sto padesát tisíc francouzských občanů židovského původu, nepochybně spadajících do kategorie Hitlerových rasových nepřátel. Ve Francii našly útočiště tisíce Židů, kteří uprchli z předválečného Německa a z napadeného Polska. Teď se k nim přidaly další tisíce z Belgie a Nizozemska, nových válkou zasažených zemí. Kromě nich v Paříži pobýval nemalý počet černých Američanů, kteří opustili svou vlast kvůli rasové segregaci a diskriminaci. Byla mezi nimi i zpěvačka a tanečnice Josephine Bakerová, mající za sebou nedávná úspěšná vystoupení v Casinu de Paris, kde účinkovala v písničkové a taneční revui společně s bílým francouzským zpěvákem Mauricem Chevalierem.

Tíha rozhodování, jež určí, na jakou stranu se zvrátí osud těchto Židů a Američanů, Paříže a celé Francie, ležela na bedrech rozložitého Winstona Leonarda Spencera Churchilla. Kdyby vyslal další jednotky, mohl by svého spojence zachránit. Kdyby to odmítl, a sice kvůli velkému riziku ohrožení bezpečnosti vlastní země, Francie by jistojistě padla.

Churchill byl hráč a nebál se to risknout. „Jestliže má vaše představení sklidit úspěch, musíte tu hlavu do lví tlamy strčit,“ domníval se.

Ovšem stejně tak byl přesvědčen, že Francie je už ztracena. „Francouzi se očividně hroutí, situace zavání katastrofou,“ oznámil premiér svému válečnému kabinetu po návratu do Londýna. A náčelníkům štábů nařídil vypracovat novou válečnou strategii, nepočítající už s otřeseným, skomírajícím francouzským spojencem. Plán dostal stroze upřímný a pesimistický název „Britská strategie v případě jisté eventuality“.

Nakonec se Churchill rozhodl poslat další vojenskou pomoc.

Protože Paříž zatím zůstávala svobodná – a veskrze poklidná. Restaurace a kavárny byly stále plné hostů, na jídlo a benzin se ještě pořád žádný přídělový systém nevztahoval. Ve stáncích na levém břehu Seiny se dál prodávaly knihy, jako by do Francie žádná válka nepřišla.

„Atmosféra sebedůvěry, která v této těžké době prostoupila Paříž, je vskutku udivující,“ referovaly The New York Times. „Snad plyne ze vzpomínky na vítěznou bitvu na Marně a jiné zázraky, jež v minulosti spasily Francii. Především tu ale lidé chovají neotřesitelnou důvěru ve své armády.“

Už zanedlouho však měli Pařížané pochopit, že tato důvěra nebyla opodstatněná.

Ani v nejmenším.

5

17. května 1940

Laon, Francie

4:14

Plukovník Charles de Gaulle byl hrdý vlastenec.

Před malou chvílí dal tento vytáhlý francouzský důstojník rozkaz k útoku. Obzor mezitím rozjasnilo první světlo nového dne. Jitřní vzduch čpěl po výfukových plynech a dýmu ze silného hnědého tabáku. Sto padesát kilometrů severovýchodně od Paříže se tři prapory narychlo slepené 4. tankové divize probudily k životu a pomalu se vydaly k Montcornetu, důležité komunikační křižovatce nedaleko Laonu. Pokud by se útok zdařil, získali by Francouzi kontrolu nad silnicemi, vedoucími na sever a východ, a zamezili by Němcům zásobovat municí a proviantem své nenasytné tankové divize, ženoucí se severní Francií.

Ještě než byl generál Gamelin zbaven funkce vrchního velitele, odhodlal se k poslednímu zoufalému manévru. S úmyslem přehradit německý postup k Paříži stáhl jednotky z prostoru Maginotovy linie a vytvořil z nich 6. armádu, jejíž součástí se stala i de Gaullova tanková divize.

Pro de Gaulla bylo příznačné, že nikdy neváhal zpochybnit taktické myšlení svých nadřízených. „Proč neshromáždíme všechny naše tanky do jednoho úderného svazku a nerozsekáme Němce na kousky? Není na co čekat!“ naléhal na armádního generála Alphonsa Josepha Georgese, když se ujímal velení divize. Jako dlouholetý zastánce tankové války snil o nasazení obrněnců v rychlých úderných formacích, operujících v ustavičném pohybu. A třebaže této strategii zajistili proslulost Němci pod názvem Blitzkrieg, byl to de Gaulle, kdo ji už v roce 1934 propagoval ve své knize Vers l’armée de métier (K profesionální armádě).[9]

V Georgesově odpovědi zazněly současně fatalismus a snaha plukovníka povzbudit: „První divizi rozprášili v Belgii. Druhá divize dostala co proto na Oise. Třetí divize se rvala, jak nejlépe uměla, ale také podlehla. Zbyla jen ta vaše, tak do toho, de Gaulle. Dlouho jste prosazoval myšlenku, kterou teď nepřítel předvádí v praxi. Máte možnost udělat totéž.“

Zapálená gitanka visela de Gaullovi ze rtů. Konečky prstů na pravé ruce měl zbarvené nikotinovou žlutí. Hlavu mu chránila ocelová přilba, pevně upnutá řemínkem pod bradou, blůzu uniformy zakrýval dlouhý kožený kabát. Nervozitu na sobě nedával znát. Byl ponořený do svého nitra, soustředěný na cigaretu a tok vlastních myšlenek. Na to, že povede tankový útok, se připravoval dlouho před vypuknutím této války. Onen okamžik konečně nastal a de Gaulle cítil, ba dokonce byl přesvědčen, že slyší volání osudu, které musí následovat. Na neklid teď nebylo místo.

„Jeho vysoká postava se rýsuje proti obloze jako dvojice věží vzdálené laonské katedrály,“ napsal jeden novinář o plukovníkově působivém vzezření. „Kouří jednu cigaretu za druhou a dalekohled nespouští z očí.“

Během studia na vojenské akademii Saint-Cyr si Charles de Gaulle díky své bezmála dvoumetrové figuře a výraznému galskému nosu vysloužil přezdívku Velký chřest. Avšak pod impozantním zevnějškem, ještě podtrženým domýšlivým chováním, se ukrývala velmi komplikovaná osobnost. De Gaulle byl náruživý čtenář, spisovatel, historik a konzervativní katolík. Kvůli poranění levé ruky, které utrpěl za první světové války, nosil snubní prsten na pravé. S manželkou Yvonne měl tři děti, z nichž nejmladší, dvanáctiletá Anne, se narodila s Downovým syndromem. Jestliže fyzickými projevy rodičovské lásky obvykle šetřil, pak právě Anne byla výjimkou. Ji přímo zbožňoval.

„Včera mě s krajní naléhavostí pověřili, abych zformoval novou divizi,“ napsal krátce před odchodem do boje Yvonne, která zůstala v jejich domě v Colombey-les-Deux-Églises na severovýchodě Francie. Vojenský historik v de Gaullovi se rád pyšnil tím, že dům stojí poblíž Katalaunských polí, kde roku 451 vojska Římanů, Vizigótů a dalších spojenců porazila krále Attilu.

„Uvidíme, jak to dopadne, situace je velmi vážná,“ sdělil dále své ženě.

A v závěru dopisu ji vybídl, aby se připravila na nejhorší a počítala s tím, že bude muset utéct: „Pro všechny případy si velmi diskrétně zajistěte nějaký dopravní prostředek. Ale mé svědomí je klidné a chci tě ubezpečit, že tak daleko to podle mého soudu nezajde.“

De Gaulle si dobře uvědomoval, jak malou měl šanci na úspěch. Útok, k němuž se chystal, byl čiré bláznovství. Nicméně dostal rozkaz, a ten mu ukládal zpomalit německý postup. Neměl na výběr. „Válka začala natolik špatně,“ mínil, „že je v ní třeba pokračovat.“

V míře odvahy se devětačtyřicetiletému plukovníkovi vyrovnal jen málokdo. Navíc hovořil plynně německy, což ho v minulé světové válce předurčovalo k tomu, aby se v noci plazil rozrytou zemí nikoho k nepřátelským zákopům a odposloucháváním rozhovorů německých vojáků získával cenné informace. Nakonec mu štěstí došlo a padl do zajetí. V zajateckém táboře strávil téměř tři roky. Celkem pětkrát se pokusil o útěk, a ačkoli byl za každý pokus tvrdě potrestán, nepřestal s nimi.

Teď svou značnou odvahu opět mohl vystavit na odiv. Když se před pěti dny velení 4. tankové divize ujal, existovala jen na papíře. Už cesta k prozatím imaginární jednotce pro něj byla utrpením. V černém talbotu se prodíral silnicemi, ucpanými „žalostnými zástupy uprchlíků“ a „spoustou vojáků, kteří odhodili své zbraně“.

Před de Gaullem defilovaly houfy neoholených demoralizovaných mužů, z nichž nemálo dokonce věřilo tomu, že Hitlerův režim je lepší než francouzská vláda. „Raději Hitlera než Bluma,“ zněl oblíbený pokřik odpůrců už bývalého socialistického premiéra – a na tom se u mnohých nic nezměnilo. Nebylo divu, že s tak malou důvěrou ve vlastní vládu řadě vojáků chyběla ochota bránit svou zemi. Mnoho Francouzů stále pronásledovaly neblahé vzpomínky na první světovou válku, během níž národ ztratil téměř dva miliony vojáků a civilistů. Zasely v nich odpor k účasti v dalším velkém konfliktu, rozmělnily jejich vůli bojovat.

De Gaulle však ztělesňoval pravý opak. Proti všeobecnému chaosu hodlal postavit řád. „Pohled na tu strašlivou lidskou a vojenskou katastrofu mě naplňoval bezmeznou zuřivostí,“ napsal později. „Takový nesmyslný zmar! Čehokoli jsem posléze dosáhl, vycházelo z mého pevného předsevzetí, které jsem právě tehdy učinil.“

V té chvíli to znamenalo najít muže, kteří by ještě chtěli bojovat. Mezi ustupujícími jednotkami se mu podařilo posbírat pestrou směs těžkých tanků typu B1 bis, středních D2 a lehkých R35. Svým novým podřízeným šel příkladem, obracel je zpět od poraženectví k disciplíně a touze bít se s nepřítelem. Byl jako potulný rytíř, slibující věčnou slávu každému vojákovi, který bude ochoten přísahat mu věrnost.

Leč sestavit vojsko byla jedna věc a vyhrát s ním bitvu druhá.

De Gaulle se dlouhá léta přel s francouzskými vojenskými špičkami o důležitost vytvoření moderních mechanizovaných sil. Časopis Time ho představil jako „vytáhlého, bledého, oknírkovaného vojenského inovátora, jenž dvacet let na konferencích, v článcích a studiích soustavně tvrdí, že pokud se má Francie rovnocenně střetnout s Německem, musí disponovat motorizovanými ofenzivními prostředky – tanky, automobily, motocykly, letadly“. Naneštěstí jeho nové tankové osádky sotva zvládaly řízení svých obrněnců, natož z nich střílet za jízdy.

A na rozdíl od německých tankistů, jejichž stroje byly vybaveny radiostanicemi, se ti francouzští poté, co zavřeli poklopy a vyrazili do boje, neměli jak mezi sebou dorozumívat. Kromě toho se de Gaullova 4. divize nemohla spolehnout na leteckou podporu, scházelo jí odpovídající průzkumné zajištění i dostatečně početná pěchota, jež by udržela případná dobytá území. Plukovníkovi muži neměli ani podrobné mapy oblasti a museli se orientovat podle silničních ukazatelů.

Snad největší problém ale způsobil malý dojezd sice silně pancéřovaných, ale nemotorných B1. Tankům v polovině cesty k Montcornetu došlo palivo a musely počkat na jeho doplnění, než se zase rozjely do bitvy.[10] To se Blitzkriegu vskutku nepodobalo.

Pro zarputilého de Gaulla ovšem byly všechny potíže a nedostatky vedlejší. Věděl, že v této akci jde hlavně o to zachovat si čest.

Plukovník stál a sledoval, jak se tanky dávají do pohybu. Suita podřízených důstojníků se mezitím už naučila nepostávat příliš blízko něj, jestli nechtěla být terčem jeho ostrých výtek.

Obrněnce postupovaly vpřed ve dvou uskupeních ve snaze Montcornet obklíčit. Charles de Gaulle usedl na místo spolujezdce v černém talbotu a zamířil na frontu.

Po týdnu ústupů francouzští vojáci opět útočili.

6

17. května 1940

Montcornet, Francie

12:00

Němci si dopřávali pauzu.

Jakousi podivnou a nešťastnou shodou okolností vstoupila 1. tanková divize z armádního sboru generála Heinze Guderiana do Montcornetu uprostřed noci, jen několik hodin předtím, než se do boje vydaly de Gaullovy tanky. Hitlera znervózněl příliš rapidní postup tankových jednotek a nařídil jeho dočasné zastavení. A tak místo aby de Gaulle obsadil prázdné tržní město, jak očekával, jeho 4. divize se valila rovnou vstříc velitelství jednoho z největších odborníků na tankovou válku.

Bitvu zahájil francouzský pokus sevřít Montcornet do kleští. Do všech stran se rozléhající lomoz tanků pochopitelně nedovolil přiblížení utajit, přesto bylo překvapení na straně nepřítele naprosté. De Gaulle zapomněl na francouzskou učebnici taktiky a nařídil svým těžkým tankům B1 útočit po německém vzoru, tedy střílet a pak rychle proniknout do nepřátelských postavení. Během chvíle de Gaullovi tankisté způsobili Guderianovým mužům, kteří si po týdnu ofenzivy dali první oddech, značné ztráty. Nejvíce Němce zaskočilo, když viděli, jak se jejich projektily odrážejí od silného pancíře robustních B1. Byla to důrazná připomínka faktu, že Francouzi dokážou být Němcům rovnocenným protivníkem, pokud dostanou příležitost bojovat.

Vedle francouzských vojáků prokazoval v boji svou odvahu také jejich velitel. Plukovník de Gaulle se držel co nejblíže ohni bitvy, celou dobu stál vzpřímený, aniž by dbal na to, že jeho čnící vysoká postava je snadným cílem pro bedlivého nepřátelského odstřelovače. Po týdnu ustupování a zbabělého počínání velitelů byla de Gaullova přirozená statečnost pro ostatní následováníhodným vzorem.

„Nechával vůz a řidiče za živým plotem, zídkou nebo v lese mezi stromy a pak vykročil k nějaké vyvýšenině, odkud dalekohledem prozkoumával pozice nepřítele a zvažoval ofenzivní možnosti,“ popsal divizní kaplan de Gaullovo chování v poli. „Vůbec se přitom nekryl, bylo mu úplně jedno, že je na něj ze všech stran vidět, že se vystavuje nebezpečí.“

Podobně z de Gaulla žasl i major z jeho štábu. „Všichni ho obdivovali,“ napsal později. „Čemu za takovou odvahu vděčil? Myslím, že své největší přednosti – dokonalému sebeovládání.“

Do boje pohroužený velitel 4. tankové divize netušil, že chybělo málo, a zajal by Guderiana a rovněž jeho přímého nadřízeného, generála Ewalda von Kleista, kteří se zrovna sešli k operační poradě. Kdyby se mu to povedlo, uštědřil by wehrmachtu notně tvrdou ránu. „Několik jeho tanků se přiblížilo na dva kilometry od mého předsunutého velitelství,“ přiznal ve svých poválečných pamětech Guderian.

A pak se na scéně objevily bombardéry Junkers Ju 87, obávané Stuky.

Vybraly si cíle a ve střemhlavém letu na ně svrhly své pumy. Jejich útok provázel už charakteristický pronikavý jekot, který vyráběly sirény upevněné na kapotách pevného podvozku. Účelem těchto „trub z Jericha“ bylo zasít do nepřítele dole na zemi panickou hrůzu. Ale přestože Stuka[11] sloužila v německém letectvu teprve tři roky, vinou malé rychlosti, malého doletu a chybějícího zatažitelného podvozku rychle zastarala. Pro britskou stíhačku Hawker Hurricane nepředstavovala ve vzduchu žádný velký problém.

Ovšem toho dne nad Montcornetem nebyl nablízku jediný francouzský stíhací letoun, a už vůbec ne Hurricane. Piloti Stuk z VIII. leteckého sboru měli nebe celé pro sebe. Trpělivě, metodicky a s loveckým zaujetím shazovali na de Gaullovu divizi jednu pumu za druhou. A když se svého nevelkého pumového nákladu zbavili, stále jim zbývala dvojice křídelních kulometů MG 17, jimiž mohli pokropit každého vojáka, kterého přistihli nekrytého na otevřeném prostranství.

Útoky Stuk ani dělostřelecká odpověď Němců s de Gaullem vůbec nepohnuly. Jako by se jej netýkaly. Pokud však některý z jeho důstojníků dal najevo strach nebo ho napadlo se krýt, stručně dotyčného napomenul: „Seberte se přece!“

Francouzi to dlouho nechtěli vzdát. Ústup de Gaulle nařídil až v devět hodin večer, třicet minut po západu slunce. Stuky přesto útočily dál, za měsíčního svitu neúnavně pronásledovaly de Gaullovu divizi, stahující se zpět k Laonu. Venkovskou silnici, po níž francouzská kolona ustupovala, obklopovaly mokřiny a zemědělská půda, které pro bezmála sedmdesát obrněnců a stovky pěšáků neskýtaly žádnou možnost úkrytu. Tanky aspoň před kulometnou palbou německých střemhlavých bombardérů chránil silný pancíř, zato tenký plech karoserie obyčejných autobusů, v nichž pěšáci vyrazili do boje, rozhodně nemohl projektilům ráže 7,92 milimetru odolat.

Nakonec 4. tankovou divizi spasil les u vísky Samoussy. Rychle odbočila ze silnice a splynula s jeho temnotou. Do Laonu jí zbývalo ještě deset kilometrů, bylo proto nanejvýš rozumné zastavit se k odpočinku pod ochranou hustého dubového a bukového porostu. Vyčerpaní muži si polehali, kde se dalo. Někteří se ještě na chvíli sesedli, aby probrali události rušného dne. Opřeni o nehybná kola tanků pokuřovali, upíjeli z lahví a dlaněmi si zakrývali žhnoucí konečky cigaret. Dnes divize ztratila třiadvacet tanků a více než sto mužů. Ty, kteří přežili, čekal jen další boj.

Zatímco unavení vojáci sbírali síly, v Laonu plukovník Charles de Gaulle neměl na spánek ani pomyšlení. Seděl o samotě na svém velitelském stanovišti a v duchu rekapituloval dosavadní průběh akcí. V popelníku se postupně vršily cigaretové nedopalky. Uvažoval o důvodech, proč v dnešní bitvě neuspěl tak, jak doufal. Nakonec usoudil, že na vině byla nezkušenost. „Chovali jsme se jako ztracené děti,“ posteskl si později nad zmatkem, jenž zachvátil jeho jednotky po příletu Stuk.

De Gaulle sáhl po tužce a papíru. Rozhodl se napsat svým nadřízeným na velitelství 6. armády, které se nacházelo v Moussy, hodinu cesty od Laonu. Úpěnlivě je žádal o posily.

Kurýr ihned odjel depeši předat, odpověď přišla o půlnoci.

Byla záporná. Generál Robert Touchon, který 6. armádě velel, žádost zamítl. Nechal de Gaulla, ať si poradí sám.

Plukovníkovi přesto svitla naděje. K rozptýleným francouzským jednotkám, stále ještě ochotným postavit se Němcům na odpor, se donesly zprávy o protiútoku 4. divize. Chtěly se k ní připojit. Během noci tak začala do Laonu proudit motorizovaná pěchota, obrněná vozidla, motocykly a také čtyřicet zbrusu nových středních tanků D2. Zatemněným městem se bez ustání nesl hukot a řinčivý rachot. De Gaulle záhy poznal, že bude mít co dělat s nezkušenými mladíky. Z věží vykukující svěží tváře prozrazovaly, že v tancích přijeli sotva odrostlí kluci, které teprve nedávno vyřadili ze Saint-Cyr. Ale ať zelenáči nebo ne, všichni to byli vojáci připravení bojovat.

I jim plukovník bez okolků dal na srozuměnou, koho teď mají v čele. Chaos a nejistotu rázem nahradil pevný řád. „Velení v de Gaullově podání se vyznačovalo zřejmou samostatností, výlučností, panovačností a sebestředností. Bylo založené na přesvědčení, že jeho úsudek vždy platí za ten nejlepší,“ napsal o něm jeho tehdejší štábní důstojník Paul Huard.

Poté co se de Gaulle novým posilám patřičně předvedl, vrátil se na své velitelské stanoviště.

„Nevím, jakými cestami se budou události ubírat,“ svěřil se v dopise Yvonne. A místo předchozího doporučení zůstat v Colombey-les-Deux-Églises manželce tentokrát jemně naznačil, že téměř jistě nastal čas jejich domov opustit. „Nachystej se a odejdi, když nebude zbytí.“

Sám ovšem nikam prchat nemínil. „Dokud dýchám, budu bojovat,“ hýřil odhodláním. „Kdekoli to bude třeba a dokud bude třeba.“

Pro plukovníka de Gaulla se nic neměnilo, válka pokračovala dál.

7

21. května 1940

Paříž, Francie

23:00

Do Paříže válka naopak ještě nedošla.

Dvě hodiny jízdy od de Gaullova velitelství v Laonu se metropole Francie proměnila v místo, kde se „podivně snoubila prázdnota s běžnou městskou zábavou“, jak postřehl jeden zahraniční zpravodaj.

Hlavnímu městu už vládl režim nočního zatemnění. Vzduch byl příjemně teplý, ještě neudeřila dusná letní vedra. Měsíc v úplňku naplno svítil. Kavárny, bistra a restaurace pulzovaly obvyklým ruchem. Číšníci odění do černých sak a dlouhých bílých zástěr nosili na přilehlé zahrádky šampaňské. Od malých stolků a proutěných židlí zaváněl cigaretový kouř, nesl se smích a cinkot kávových lžiček či drobných mincí zanechávaného spropitného. K venkovním flamendrům pronikaly tóny svěžích popěvků, které za zatemněnými okny v plně osvětlených interiérech vyhrávala smyčcová kvarteta.

Francouzská vláda sice novinám zakázala uveřejňovat články o čerstvě utrpěných porážkách, ale Pařížané věděli, že Němci jsou každým dnem blíž a blíž. Už nešlo věřit v opak a předstírat, že všechno je normální a nic se neděje. V metropoli scházeli mladí muži, které povolali na frontu. Velké bulváry jako Champs-Élysées zely prázdnotou. Z ulic se záhadně kamsi vytratily taxíky a také městské autobusy přestaly jezdit.

S blížící se půlnocí hýřilové na zahrádkách spatřili zvláštní výjev. Kolem dosud otevřených barů se pomalu sunula šňůra osobních aut, plně obsazených rodinami se zavazadly a jejich domácími mazlíčky. Část z nich mířila přes Seinu na jih, jiná na západ ke stanici Porte d’Auteuil. Spousta vozů měla ke střeše připevněné matrace. Byli to vesměs dobře situovaní obyvatelé osmého a šestnáctého obvodu,[12] kteří si mohli dovolit odjet pryč z města a nechat všechno za sebou – práci, domov a celý dosavadní život. Jejich zoufalství nad náhlou ztrátou uspořádané existence překonávala jen úleva, že budou v bezpečí.

Obrázek dlouhé řady naložených aut byl první známkou toho, že Pařížané začali utíkat, stejně jako předtím na jih do Paříže uprchli Belgičané a Nizozemci. První vlnu uprchlíků ze severu tvořili ti nejzámožnější, kteří přijeli vlastními vozy. Druhá, méně majetná skupina utečenců musela vzít zavděk jízdenkou do vlaků – slovy The New York Times – „nacpaných k prasknutí lidmi, zavazadly, psy a dalšími zvířaty“.

A třetí vlna, tvořená těmi nejchudšími, byla dosud na pochodu k francouzské metropoli.

„Na severu dostalo mraveniště mohutný kopanec a mravenci odcházeli. Bez paniky. Bez naděje,“[13] líčil Antoine de Saint-Exupéry ve své knize exodus civilistů, viděný shora očima pilota.

Tato náhlým výbuchem války otřesená masa lidí si razila cestu mezi spojeneckými vojsky, jež se v opačném směru hrnula na frontu. Dopisovatel The New York Times Drew Middleton vší té pohromě zblízka přihlížel. Ze silnice, po níž se přesouvali Britové, se díval na souběžnou „silnici ucpanou uprchlíky. Někteří šli pěšky, jiní seděli na povozech, na které směstnali svůj majetek. Průvod přitáhl pozornost lačných supů v podobě Luftwaffe. Zničehonic se na něj spustila dvojice stíhaček Bf 109 s rachotícími kulomety, jako by to byla kolona tanků. Strašný křik bezmocných utečenců se nám zařezával do uší.“

Když se letadla vzdálila, Middleton a jeho řidič se pokusili napadeným civilistům pomoct. Nemohli však už nic dělat. „Nálet nepřežila vcelku mladá žena, která tlačila kočárek se svým dítětem. Ani její děťátko. Zemřeli i čtyři lidé na povoze; skonal jeden z koňů, který ho táhl, ten druhý ržál v bolestné agonii. Z celého hustě namačkaného uprchlického zástupu se ozývalo volání o pomoc a slitování.“

Přesto se ti nešťastníci znovu dali do pohybu, a jakmile se dovláčeli do Paříže, snažili se za každou cenu protlačit do vlaků, jež by je odvezly někam hodně daleko. Na lyonském, slavkovském a montparnasském nádraží, odkud se dalo odjet do zatím bezpečné jižní a západní Francie, se davy belgických utečenců mísily s Pařížany, kteří stejně jako oni jen chtěli uniknout před válkou. Strkanice o místo ve vagonech provázel pláč dětí, nehybný vzduch čpěl potem, špinavými plenkami a týden nemytými těly.

Policisté v ocelových přilbách lidem odebírali kufry a další zavazadla, pro něž v osobních vagonech nebylo místo, rovnali je na nádražní vozíky a odváželi k zavazadlovým vozům. Svou službu v tom lidském mumraji vykonávali také lékaři a sestry z Červeného kříže, poskytující péči potřebným ženám a dětem. Mnozí uprchlíci se při čekání na odjezd ani na chvíli neposadili a věděli, že na nohou zůstanou po celou noc, dokud za úsvitu, jak doufali, nedorazí na jih Francie.

Němci se stočili na severozápad. Hnali se k Lamanšskému průlivu a Paříž prozatím nechávali na pokoji. Průnik k hlavnímu městu byla pouze další lest, která měla Spojence oklamat. Nepříteli jeho plán skvěle vycházel. Bleskovým postupem zcela odřízl dvě stě kilometrů severně od Paříže francouzské, britské a belgické jednotky. Ze tří stran svíraná spojenecká uskupení ve dne bojovala a v noci ustupovala k pobřeží v zoufalé snaze vyhnout se úplnému zničení.

Před německým náporem však nebylo úniku. Na břehu La Manche ustupující vojáky čekaly rozbombardované silnice a namísto obvyklé vůně mořských řas a slaného větru puch zohavených mrtvol a hnijícího masa. Mužům se nedostávalo jídla ani pitné vody, většina jejích zdrojů byla zamořena. Počet spojeneckých vojáků, zatlačených k moři, narostl na ohromujících 250 000 Britů a 110 000 Francouzů. Úměrně s tím, jak je sužovaly žízeň a hlad, zesilovala i jejich beznaděj.

Aby toho nebylo málo, dlouhé kilometry písečných pláží neskýtaly žádnou ochranu před německým dělostřelectvem či střemhlavými bombardéry. Obzvláště jedna část pobřeží nejlépe dokládala, čemu odříznutí Spojenci čelili. „V Dunkerquu se otevřela dechberoucí, úděsná podívaná. Nebe nad pobřežím se bez ustání hemžilo křičícími racky a okřídlenou řvoucí smrtí,“ popisoval Time drama obklíčení, zahrnující soustavné nálety Stuk.

„Když vojáci došli na pláž, poschovávali se (slovy jednoho z nich) ‚v dunách jako králíci‘. Byli ve špinavých a rozedraných uniformách, mnozí bez bot. Jedni pořád ještě nesli batohy a pušky, jiní po přeplavání vodních kanálů zůstali bez ničeho, jen ve spodním prádle. Byli už příliš ohlušeni rámusem války a uvyklí její hrůze, než aby docela vnímali tu neuvěřitelnou zkázu a běsy, jež kolem nich zuřily. Někteří v rukou svírali kuriózní suvenýry – krví nasáklou panenku pro malou dcerku, kulomet vytažený z havarovaného německého letadla, který jedna skupinka vojáků použila proti následující vlně vzdušných útočníků a dva z nich sestřelila. K těmto ostatním mužům se připojovali i ranění, schopní chůze, a potácivě se vydávali do naftou pokrytých vln k evakuačním lodím.“

Další masy spojeneckých vojáků se stáhly do Calais a Boulogne-sur-Mer. Navzdory stále větším ztrátám se v obou těsně obklíčených přístavních městech tvrdošíjně držely a modlily se za záchranu. Bohužel marně. Z Dunkerquu, přímořského letoviska, na jehož písečné pláži se dnes bojující vojáci před válkou možná slunili, se stala poslední obranná linie. Anglický břeh, vzdálený odsud zhruba sedmdesát kilometrů, se zdál být na dosah, a přece ležel tak daleko. Vědomí jeho blízkosti živilo i ty nejmenší naděje, že Královské námořnictvo najde způsob, jak je všechny dostat domů.

„Měl jsem čas uvažovat o spoustě věcí,“ vzpomínal jeden britský ženista na dny strávené v obleženém Dunkerquu. „Myslel jsem na ta jatka kolem mě. Na kupy mrtvých civilistů a britských vojáků, na pobořené domy a strašlivý puch škvařících se těl. Myslel jsem na proudy uprchlíků, kteří kvůli Hitlerovu barbarskému vpádu přišli o domovy, a na to, jak to všechno skončí. Myslel jsem také na svůj domov a přemítal, jestli ještě někdy uvidím rodinu a přátele. Myslel jsem na svou milou, kterou jsem si měl vzít, a rozvažoval, jestli se mi to vůbec podaří. Můj mozek se pořád zdráhal smířit s tím, že jsme prohráli. Vychovali mě ve víře v anglickou nepřemožitelnost, v hrdosti na naši skvělou minulost a slavné bitvy, které naši vojáci vítězně vybojovali proti obrovské přesile.“

Nezbývalo jim nic jiného než čekat a doufat, že se na jejich paluby dostanou.

Bitva skončila za soumraku, před více než dvěma hodinami. A v Paříži už začaly probleskovat zvěsti.

Do té doby mohli pouze čekat – a užívat si, co to jde.

8

19:30

9

10

Table of Contents

PROLOG

OBSAZENÍ PAŘÍŽE

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17