ARGYLLE

Elly Conway

ARGYLLE

KALIBR

Přeložila Lenka Faltejsková

ARGYLLE

Copyright © Marv Quinn Holdings Limited 2023

First published as Argylle in 2023 by Bantam Press, an imprint of Michael Joseph. Michael Joseph is part of the Penguin Random House group of companies.

Translation © Lenka Faltejsková, 2024

ISBN 978-80-242-9541-1

Obsah

Poznámka autorky k novému vydání

Prolog

ČÁST PRVNÍ

( 1 )

( 2 )

( 3 )

( 4 )

( 5 )

( 6 )

( 7 )

( 8 )

( 9 )

( 10 )

( 11 )

( 12 )

( 13 )

( 14 )

( 15 )

( 16 )

( 17 )

ČÁST DRUHÁ

( 18 )

( 19 )

( 20 )

( 21 )

( 22 )

( 23 )

( 24 )

( 25 )

( 26 )

( 27 )

( 28 )

( 29 )

( 30 )

( 31 )

( 32 )

( 33 )

( 34 )

( 35 )

( 36 )

( 37 )

( 38 )

( 39 )

( 40 )

( 41 )

( 42 )

( 43 )

( 44 )

( 45 )

( 46 )

ČÁST TŘETÍ

( 47 )

( 48 )

( 49 )

( 50 )

( 51 )

( 52 )

( 53 )

( 54 )

( 55 )

( 56 )

( 57 )

( 58 )

Epilog

Omluvy a poděkování autorky

Poznámka překladatelky

Pro mámu a tátu,

kteří mě podporovali na každém kroku.

„Někdy je nezbytné být osamělý, abyste dokázali, že máte pravdu.“

– přisuzováno Vladimiru Putinovi

„Ženy se smály a plakaly, dav dupal nadšením, neboť v té chvíli byl Quasimodo opravdu krásný. Ten sirotek, ten nalezenec, ten lidský odpadek byl krásný…“

– Victor Hugo, Chrám Matky Boží v Paříži

„Jantarová komnata představuje pro nás Rusy mnohé, oč jsme přišli.“

– Ivan Sautov, ředitel Muzea v Kateřinském paláci

(citováno v časopisu Forbes Life,

„Záhady Jantarové komnaty“, 29. března 2004)

Poznámka autorky k novému vydání

Před několika lety jsem prodělala strašnou nehodu, která mi zcela rozvrátila život. A zatímco jsem se zotavovala a litovala se, rodiče mi nosili filmy a knihy a pokoušeli se ve mně probudit zájem o něco – o cokoli –, co by se netýkalo mě nebo tragédie, která mě postihla. Jednoho konkrétního rána přišla matka s knihou plnou fotografií nádherných krajin. Jedna z nich zachycovala pohoří v jižním Polsku. Do té doby jsem o něm neslyšela, ale jak jsem si ten snímek prohlížela, pocítila jsem náhle jakési zvláštní puzení. Té noci ke mně v horečnatém snu přišel Aubrey Argylle v celé své podobě, v saku indického střihu, s tím svým typickým účesem, smutkem hluboko v srdci a s touhou napravit, co svět stále nepochopil. Když jsem se probudila, měla jsem ho před očima, jako by se objevil ve dveřích, zul se a udělal si u mě pohodlí. Vím, že spisovatelé obracejí oči v sloup, když jiní spisovatelé tvrdí, že se ta kniha „napsala sama“, ale takhle to vážně bylo (doufám, že mě nebudete nesnášet). V psaní jsem nalezla nový smysl života a od té doby jsem se začala zotavovat. A tak chci poděkovat autorovi onoho snímku, rodičům a především Aubreymu Argyllovi, že mě přivedl nazpátek a připomněl mi, že vše potřebné k tomu, abychom se dali dohromady, máme vždycky v sobě.

Elly Conway, 2023

Prolog

Na světě by se našlo jen málo míst opuštěnějších než jihovýchodní Sibiř za svítání řezavě mrazivého březnového rána. Jehličnaté borovicové lesy tajgy pokrývají zemi jako lože ze zelených hřebů. Vzduchem o teplotě pětadvacet pod nulou se nenese žádná ptačí píseň. Je slyšet jen hvízdání větru a místy se ozve táhlé zavytí vlka v dálce.

Pak ale tím mrtvým tichem přece jen cosi zazní – zpočátku tiché rachocení, jež postupně nabírá na hlasitosti. A nakonec se v ranním slunci zaleskne vysokorychlostní vlak, jehož špičatý čumák si razí cestu mrazivým vzduchem a neúnavně se žene vpřed, zatímco hustý les začíná ustupovat bažinatým nížinám a větrem bičované tundře.

Ve standardních vagonech leží cestující na úzkých pryčnách tváří ke stěně a vyspávají noční vodku nebo se choulí na dolních lehátkách, snídají pirohy a sledují krajinu za špinavými umatlanými okny. Jen vzadu, na konci toho stříbrného hada, to vypadá docela jinak. Konkrétně ve zlatém vagonu s propletenými iniciálami V. F. a I. F. ve fialovém poli.

Skuteční V. F. a I. F. – neboli Vasilij a Irina Federovovi – zas tak propojení nejsou. Vlastně by v tom omezeném prostoru jen sotva mohli být dál od sebe. Irina se nachází na sedadle s vysokým opěradlem, které připomíná trůn, a levé chodidlo má ponořené v porcelánovém umyvadle s růžovým olejem, jehož hladinu zdobí okvětní plátky. Před ní klečí žena v zástěře a drhne jí pravé chodidlo houbou z mořských řas, čerstvě nasbíraných v přístavu ve Vladivostoku, kde nastupovali do vlaku.

Irina s nezájmem listuje časopisem. Než vlak dorazí do Moskvy, potrvá to dalších šest dnů. Přestože jim slibovali „prvotřídní technologie“, mobilní signál tu v podstatě není. Irina si ani nemůže popovídat s přáteli nebo se sestrou. Nemůže si jim postěžovat, že je k zešílení trčet v tom pozlaceném voze, uvězněná se svým manželem. Nemůže jim vylíčit, jak jí ten jeho tichý hlas leze na nervy, nebo že když na ni zpoza brýlí bez obrouček upře ty své bezbarvé netečné oči, připadá si jako motýl přišpendlený ve sbírce.

A i kdyby jim to povědět mohla, co by jí asi řekli? Že ji varovali, aby se nevdávala za cizince, když si mohla vybírat ze starých ruských rodů? U těch se daly předchozí generace vysledovat stejně snadno jako žíly na vnitřní straně zápěstí. Nebo by jí doporučili, když už zvolila tak mizerně, ať se rozptýlí utrácením jeho miliard. Prázdninová vila u Valdajského jezera. Byt v Knightsbridgi. Vila na francouzské Riviéře. Přepychové zařízení. Nová jachta. Další liposukce. Perfektně prodloužené vlasy. Stačila už prodělat tolik plastických operací, že v zrcadle nepozná vlastní tvář. „Dej si pozor,“ řekl jí, když se naposledy vrátila ze soukromé kliniky v Beverly Hills. Stála tehdy před svým toaletním stolkem a on jí natáhl ještě bolavou kůži na tvářích až k linii vlasů. „Jestli si ji necháš natáhnout ještě o kousek, potrhá se jako starý papírový pytlík.“

Kosmetička, která právě ošetřuje pemzou pevnější kůži na její patě, moc zatlačí. „Dávej pozor!“ Irina vykopne a připraví ji o rovnováhu. Žena se pokusí udržet balanc, strčí při tom do umyvadla a trocha vody vystříkne na měkký koberec. „Náno jedna!“

Irinin manžel na druhém konci vozu – co nejdál od ní – vzhlédne. Z jeho bezvýrazné a zcela nezajímavé tváře se nedá vyčíst, jestli ho to vyrušení podráždilo, znepokojilo nebo jen probudilo jeho zvědavost. Sedí u okna ve stejném křesle jako jeho žena, před sebou má leštěný dřevěný psací stůl a na něm notebook o velikosti menšího kufru. Prochází si poznámky k televizní debatě, jíž se má zúčastnit, až dorazí do Moskvy. Bude se vysílat v přímém přenosu. Pochopitelně se tam mohli dopravit některým z jeho dvou soukromých letadel, jenže tahle oficiální cesta přes ruské oblasti, jež většina politiků ignoruje, je součástí kampaně. Má těm nemajetným hordám z venkova ukázat, že se na ně nezapomnělo, nebo minimálně že nezapomněl on. To mu totiž umožní sbírat populistické hlasy jednoho nespokojeného zemědělce po druhém.

Zpočátku si tím zlatým vagonem nebyl jistý. Poslední dvě zimy byly tvrdé a zdejší obyvatelé hladovějí. „Nechci, aby to vypadalo, že se svým bohatstvím chvástám,“ argumentoval vedoucímu své kampaně.

Ten jen povytáhl obočí. „Při vší úctě, cestu k moci vám vydláždil právě váš ubohý původ. Muž, který neměl nic, ale vzchopil se, povstal a dobyl svět. Je třeba, abyste ztělesňoval všechno, co sami nemají. Proč by je měl reprezentovat člověk, který nevlastní nic zvláštního, kdo je stejná nula jako oni?“

Vasilij Federov podnikl ledacos, aby se v Rusku osvědčil. Investoval stamiliony do technologické infrastruktury a státních podniků, koupil si titul starosty a začal nemilosrdně a systematicky čistit ulice města, jemuž vládl, s pomocí vlastní špičkově vycvičené milice. Oženil se s prezidentovou dcerou, zadal si s ruskou kulturou – platil filmy, divadelní hry i baletní soubory, byť kdykoli musel cokoli podobného sledovat déle než minutu, umíral nudou. Přetrpěl hodiny ruského jazyka, takže nyní mluví plynně a má jen velmi nepatrný přízvuk. Přesto stále existují oblasti, v nichž si není jistý, a dokazují mu, že není tak docela našinec, že stále zůstává Christopherem Clayem. Jako třeba ten zlatý vagon.

Vlak se žene napříč časovými pásmy, než dorazí do cíle, překoná jich osm. Už dávno minuli Bajkal – největší a nejhlubší sladkovodní jezero na světě – i gulag Perm-36, pracovní tábor, kde za ta léta věznili mnohé disidenty. Federov s nimi nijak zvlášť nesoucítí. Ruský nalezenec, jehož bez nadšení adoptovali Američané. Vyrůstal ve středozápadní části Spojených států a celou dobu si připadal jako nevítaný outsider, kuriozita. Nepřestával tesknit po vlasti, nebo možná jen po matce. Právě proto nemá pochopení pro nikoho, kdo svou zemi kritizuje a destabilizuje.

Vlak staví v různých stanicích a kromě pouličních prodavačů a cestujících, kteří zde nastupují, čeká na každé také hlouček zvědavců, i když mrzne. Ženy si pod šaty vzaly kalhoty a pod kabáty tlusté svetry, muži mají rudé, větrem ošlehané tváře. Čekají na něho. Chtějí alespoň zahlédnout slavný zlatý vagon a muže, jenž cestuje uvnitř. Toho, co slibuje změnu. Miliardáře, který měl na začátku míň než nic, v Americe však zbohatl a teď chce své bohatství utratit v Rusku. A nejen ve velkoměstech, kde stojí paláce oligarchů, ale i v zašlých průmyslových městečkách a zanedbaných vesnicích. Muže, jenž říká to, co chtějí slyšet – že je masová imigrace připravuje o peníze a ředí ruskou národní identitu, že metropole vysávají zemi a na ostatní už se nedostane. Že je možné znovu vybudovat Sovětský svaz, silnější a lepší, sdružit všechny, kdo v srdci zůstali Rusy, byť byli nuceni žít pod estonskou nebo ukrajinskou vlajkou.

Jenže to by mohl říct každý, že? A co ten přízvuk, který se tak usilovně snaží zamaskovat? Ty jeho měkké dlaně a čisté nehty. Oblek. Brýle bez obrouček. Nezapadá do zdejšího politického koloritu. Nepochází ze starého zámožného rodu a nedostal se na vrchol přes povyšování v řadách ruské armády. Proto ho chtějí vidět na vlastní oči.

A tak se musí na každé stanici ukázat ve dveřích vlaku a Irina musí nasadit sluneční brýle a upjatý úsměv, který v její hladké tváři působí jako řez do papíru. Musejí mávat. Federov někdy rozhazuje do davu dárky – tužky, které mají na boku jeho jméno zlatým písmem, a sladkosti pro děti.

Mezitím už překonali Ural a projeli Jekatěrinburgem, kde byl zavražděn car Mikuláš II. a jeho rodina. Ani tohle ve Federovovi neprobouzí soucit. Všechno jednou pomine. Jak se blíží k Moskvě, krajina za oknem nabírá průmyslovější ráz – kouřící továrny, obří náklaďáky, šedivá města obklopená paneláky.

Irina usedne k toaletnímu stolku a měkkým plochým štětcem si začne na tvář nanášet další vrstvu make-upu.

„Nezapomeň si vzít ten náramek,“ připomene jí manžel.

Promluvil na ni poprvé za celý den. Ušklíbne se, byť se to v její tváři téměř neprojeví kvůli botoxovým injekcím, které jí soukromý lékař aplikuje co tři měsíce.

Ten náramek ji vzrušuje, ale také odpuzuje, i když má několikamilionovou hodnotu. Je z těžkého zlata, posetý diamanty až na jednu plochou část, na níž jsou vyryté tečky a čárky, jejichž význam jí uniká. „Říká se mu Náramek věrnosti,“ oznámil manžel, když jí ho daroval. Irina si šperk připnula na zápěstí. Připomínal jí pouta, navíc zjistila, že má na vnitřní straně vyryté iniciály N. C. Použité zboží se jí hnusí, celá ta představa, že se její kůže dotýká něčeho, co před ní nosil někdo jiný. Manžel však na tom trvá s tou svou typickou neústupností. Nezvýší hlas, Irině však i přesto naskočí drobounká husí kůže.

Poslušně si náramek nasadí.

Je dcerou prezidenta a vyrůstala téměř jako šlechtična v domě, kde jakmile jste zvedli sklenku, někdo přiběhl a utřel stůl, než jste ji stačili zase postavit. Tohoto muže, Vasilije Federova alias Christophera Claye, si vybrala sama, proto nemůže nikomu přiznat, že ji ten člověk s měkkými dlaněmi a tichým hlasem ve skutečnosti děsí. Tam, kde by měl mít srdce, mu v hrudi zeje černá díra a Irina netuší, jak je hluboká.

„Vztáhl na tebe někdy ruku?“ zeptala se jí jednou sestra, když si všimla, jak sebou Irina trhne, kdykoli se manžel přiblíží. Když zavrtěla hlavou, sestra usoudila: „Asi se bojí našeho otce.“ – „Ne,“ opáčila Irina. „Ale nesnese pomyšlení, že by se mě dotkl.“

Když se přiblíží k hlavnímu městu, Federov sklidí přenosný počítač a postaví se ke svému lůžku, na němž leží otevřený kufřík. Irina vidí, jak jeho ruce s těmi čistými a dokonale pěstěnými nehty zaloví v kapse na boku. Ví, co její manžel hledá. Tahle jeho obsese ji odpuzuje. Jistě, muži mají různé fetiše, některé vzrušují chodidla, jiné bondage nebo nepopsatelné sexuální praktiky. Přesto jí z té manželovy běhá mráz po zádech. Z toho cáru látky, kdysi modrého, dnes šedivého a zašlého po všech těch letech. Představuje jeho jediné spojení s matkou, která ho poprvé odmítla hned po porodu, když ho nechala v telefonní budce, zavinutého do modré deky. A právě z ní pochází tenhle žalostný cár. Když ji pak vyhledal coby mladý Američan s vírou ve šťastný konec, odmítla ho podruhé. Přiletěl tehdy do Ruska a našel ji v paneláku na předměstí Novosibirsku v jihozápadní Sibiři. Zabouchla mu před nosem. Po této zkušenosti už odmítnutí otce, bývalého důstojníka KGB, napůl očekával, přesto ho šokovalo a ten ošklivý zážitek se mu zažral do kostní dřeně jako rakovina a zmrazil veškeré jeho emoce.

To všechno jí vyprávěl na začátku manželství, když mezi nimi ještě panovala nějaká náklonnost. Předtím než se z důvěrností staly zbraně, jež mohli použít jeden proti druhému. Irina litovala, že neposlechla otce. Na původu záleží. Je důležité, jestli vám v žilách koluje čistá krev. Vasilij Federov se možná brzy stane nejmocnějším mužem v zemi. A dost možná skutečně představuje, jak psali minulý týden v The New York Times, největší ohrožení světové stability. Nicméně pod tím vším bude vždycky jen nenávratně poškozený nalezenec.

Na Jaroslavském nádraží v Moskvě na ně čeká uvítací výbor. Irinin otec, Vladimir Sokolov, tu není, zato vůdci národních pravicových hnutí včetně Ruské národní jednoty a Hnutí proti nelegální imigraci ano. Federov spokojeně zaznamená i přední představitele Svobodné strany Rakouska a italské Ligy severu, přijeli dokonce i zástupci Vlámského bloku z Belgie.

Rozhlédne se, pátrá po tváři, již tu potřebuje ze všech nejvíc. Po té, která má dodat legitimitu jeho usilování o úřad prezidenta největší země světa. Není tu. Federov zatne zuby tak, že mu na tváři zatiká sval. Ve hře je toho tolik. Vsadil všechno.

„Kde je?“ sykne na Sergeje Denisova. Malý ramenatý chlapík, Federovova pravá ruka, pokrčí rameny. Má transplantované vlasy, raší mu z lebky jako nová tráva, obarvená nahnědo, takže výrazně kontrastuje s jeho hustým černým obočím. Tmavá očka působí v masitém obličeji jako dva černé kamínky. Federov ho nemá rád, nicméně ho potřebuje. Denisov je proslulý svou tvrdostí a dlouhým seznamem vojenských hodností. „Řezník od Grozného“, tak mu přezdívá západní tisk po zvěrstvech spáchaných v Čečensku pod jeho velením. Se strachem se pojí úcta a Denisovovy reference do jisté míry vyvažují Federovův sporný původ.

Ale to už se mezi davem na nástupišti začne šířit rozruch. Přichází ten, na něhož se čekalo, v neomylné bílé mitře s emblémem vepředu a zlatým křížem na temeni a v rozevlátém černém taláru, se zlatým řetězem na krku. Po obou stranách ho obklopují kněží v obdobných rouchách. Veřejné pomazání od hlavy Ruské pravoslavné církve je pro Federovův prezidentský sen tím největším požehnáním – vykoupeným dary v hodnotě milionů dolarů a příslibem křesla ve vládě pravoslavnému křesťanovi. Zatímco si ti dva potřásají pravicí, kolem blikají blesky stovek shromážděných fotografů. Snímky obletí celý svět. „Nový ultrakonzervativismus“, nazývá to tisk. Federovovi se to označení nelíbí. Na jeho vizi spojení nespokojených skupin z okraje politického a společenského spektra, nejen v Rusku jako takovém, ale i v bývalých sovětských zemích a dál na západ, pod jednou moderní, populistickou a protiimigrační vlajkou nic konzervativního není.

Vasilij Federov, bývalý Christopher Clay, vyrůstal v USA a salutoval hvězdám a pruhům, sledoval filmy, kde měli darebáci ruská jména, a teď svaluje vinu za veškeré nešvary své vlasti na cizince, na přistěhovalce, na ty, kterým všechno vzali. Jestli vnímá tu ironii? Ne, neboť se považuje za většího Rusa než ti, kdo z ruské půdy nevytáhli paty, protože on si vybral vrátit se sem a vložit své nesmírné jmění, o něž pustil Americe žilou, přímo do srdce jejího největšího nepřítele. Cítí se být kovaným Rusem.

A teď musí přesvědčit o své oddanosti a vlastenectví ruský lid, rozptýlit jeho nedůvěru. Právě proto má po focení na nádraží namířeno do studia Prvního kanálu, což je televizní stanice vlastněná jeho přítelem a politickým podpůrcem Anatolem Poletovem. Tedy přítelem by ho Federov asi doopravdy nazvat nemohl, neboť umění přátelství zatím neovládl, nicméně se jeden druhému hodí a spojuje je dychtivost po novém uspořádání světa, jež se snaží prosadit.

V křesle vizážistky je netypicky nervózní a musí se ovládat, aby jí neodstrčil ruku stranou. Poletuje kolem něj jako nějaký otravný hmyz. Přinutila ho sundat si brýle a on si bez nich připadá odhalený a zranitelný, svět se mu ukryl za mlžným závojem.

„Dost!“ utrhne se na ni. Potřebuje, aby mu dala pokoj, musí se soustředit na to, co se chystá říci. Co se chystá slíbit.

Sice se v umělém osvětlení ve studiu bude lesknout, nicméně oproti svému oponentovi, viceprezidentu Žuravlevovi, který se viditelně potí, je na tom o poznání lépe. Federov cítí, jak se mu vrací sebedůvěra. Země – jeho země – volá po změně. Jeho tchán, Vladimir Sokolov, dopustil, aby utonula v chaosu. Na to, aby si všiml, že jeho krajané hladovějí, měl moc práce s miliskováním se Západem – plynovodní diplomacie, která plní kapsy energetických baronů, kteří ho podporují. V srdci ruské politiky je vzduchoprázdno. A právě toto vakuum má Federov v úmyslu zaplnit.

Nejprve však musí přesvědčit lid. A ví přesně, jak toho dosáhne.

Debata se rozběhne. Rozebírají domácí politiku, mezinárodní hrozby. Federov přednese tvrzení, že chce zemi modernizovat, zároveň ovšem varuje ohledně cenových změn. Mluví o užívání drog a zločineckých ganzích, spojuje je s Uzbeky a Tádžiky, pokouší se využít svou americkou výchovu jako výhodu. „Viděl jsem na vlastní oči, k čemu může vést neutuchající touha po sebeuspokojení. Viděl jsem, jak se z ní může stát rakovina, která společnost užírá zevnitř.“ Dává si ovšem dobrý pozor, aby příliš nekritizoval starý režim, neupřímně vychvaluje Sokolovovy úspěchy. Koneckonců je to pořád Rusko.

Žuravlevovi odkapává pot z čela, vidí, že debata nabrala spád a vymyká se mu. Útočí tedy na sokovo nejchoulostivější místo. „Jako cizinec si zřejmě neuvědomujete…,“ říká často, a také „sám byste jako imigrant mohl chápat…“ Federov skřípe zuby – jeho zubař nebude rád –, nicméně se mu daří zachovat neutrální výraz. Na kameru vypráví o městě hluboko v prázdném lůně Sibiře, kde ho jako novorozence našli. V ruském městě, pronese, kde žili skuteční Rusové. Nepostaví ho do přímého kontrastu s prozápadními metropolemi Moskvou a Petrohradem, náznak tu ovšem je. Opakuje nacvičený proslov o tom, jak si tuto zemi sám zvolil, na rozdíl od všech, kdo se narodili se stříbrnou lžičkou v puse a rozhodli se utrácet bohatství, získané ve své vlasti, daleko na jihu Francie, v Londýně nebo na Středním východě. V tu chvíli Žuravlev, který letos strávil sedm měsíců na svém soukromém ostrově u dubajského pobřeží, zahákne prst za límeček košile, který ho náhle škrtí. Bohužel tím zároveň přitáhne pozornost ke své povislé kůži na krku.

Žuravlev cítí, jak se mu půda chvěje pod nohama, a zoufale hledá něco, co by mohl lidu předhodit – zamýšlené snížení daní, zvýšení státní penze. „A nejen že poskytujeme silné politické vedení, bereme vážně i úlohu opatrovníků kultury.“ Vyjmenuje pomníky, jež nechala jeho vláda postavit, finanční příspěvky muzeím. Pustí se do květnatého projevu. „Není většího svědectví o naší oddanosti kulturnímu obohacení tohoto skvělého národa než velkolepá výstava, již jsme nedávno zahájili a která si získala mezinárodní ohlas. Pochopitelně mluvím o umné replice, jež vznikala pětadvacet let, podíleli se na ní mistři svého řemesla a stála téměř jedenáct milionů dolarů. Jde však o jedinečný symbol ruské velkoleposti a slávy, osmý div světa, o nějž nás před šedesáti lety připravili nacisté, načež beze stopy zmizel. Ano, mluvím o replice nedostižné Jantarové komnaty.“

A v tu chvíli ho má Federov na lopatě. Přímo cítí na jazyku chuť vítězství. Je čas dotáhnout to do konce. „O replice?“ pronese s pohrdáním. „To je pro tuhle vládu typické, podvést svůj lid náhražkou pokladu, který mu po právu patří. Abych dokázal, jak tuto zemi – svou zemi – miluji, a projevil svou oddanost, chci dát nyní ruskému lidu slib.“ Otočí se a dívá se teď přímo do kamery. „Jestliže mě podpoříte, přísahám, že vám předložím ne repliku, žádný padělek nebo drahou napodobeninu, ale skutečnou Jantarovou komnatu!“

Ve studiu není žádné publikum, nicméně mezi televizním štábem se ozve rozrušené mumlání a neskrývané rozčarování v Žuravlevově povislé tváři jasně mluví za vše. Federov už nic víc vědět nepotřebuje.

ČÁST PRVNÍ

( 1 )

Šest tisíc kilometrů od moskevského studia, v němž se odehrává televizní triumf Vasilije Federova, v jihovýchodní Asii a v místě, kde se severní Thajsko střetává s Myanmarem a Laosem, obecně známém jako Zlatý trojúhelník, se jistý muž lenivě pohupuje v hamace na verandě bambusové chýše na předměstí Čiang Saenu.

Aubreymu Argyllovi je něco přes dvacet, má dlouhé nohy, široká ramena, jasné oči a výraznou bradu, změkčenou dolíčkem. Tmavé vlnité vlasy si stáhl hnědou gumičkou, kterou našel ráno na zemi na poště ve městě. Pramínky, jež gumičce unikly, se kroutí ve vlhkém vzduchu. Včera se rtuť teploměru vyhoupla nad 38 stupňů, a přestože je dnes o něco chladněji, pot se v tak vlhkém vzduchu neodpařuje a zanechává mu na kůži lepkavý film.

Argylle se jedním bosým chodidlem opírá o dřevěnou podlahu a udržuje jím hamaku v pohybu, jinak však leží bez hnutí. Zápisník, do nějž ještě před chvílí psal, mu teď leží na břiše hřbetem vzhůru, pero dál drží v ruce, ale nevnímá. Nedávno se vrátil z výstupu s malou turistickou skupinou, kterou vedl na výpravu k Wat Phra That Pha Ngao, buddhistickému chrámu v horách pár kilometrů za městem. Samotný chrám ničím zvláštní není, nabízí se z něj ovšem úchvatný výhled na řeku Mekong a hory za ní, táhnoucí se až do Laosu. „Tohle je on?“ vyptávali se turisté a snažili se dohlédnout co nejdál, na druhou stranu až k rozeklaným vrcholkům Myanmaru, jemuž všichni dál říkají Barma. „Stojíme ve Zlatém trojúhelníku?“

Argylle už se naučil čelit jejich zklamání. Přijíždějí sem v očekávání karavan mul naložených cihlami opia, putujících přes vzdálené horské hřbety. Hlavní část obchodu s opiem, jímž tato oblast proslula od 60. do 90. let, se dávno přesunula do Afghánistánu. Tam ještě pořád operují kmenové gangy, zejména myanmarských vůdců, a opium se pašuje z makových polí na úbočích hor přes Čiang Rai a Bangkok do Ameriky a Hongkongu. Zbývající pašeráci dnes ovšem obchodují vesměs s metamfetaminem, což je lukrativnější. Bohužel to postrádá onen starosvětský punc, za nímž sem přijíždějí turisté.

Argylle by jim mohl odpovědět, že na obchodu s drogami není vůbec nic slavného.

Kdybyste se ho zeptali, jak dlouho živoří v tomhle tropickém zapadákově, dostali byste nejasnou odpověď. „Dva roky,“ řekl by možná, ačkoli je to spíš pět. Nechce si tak úplně přiznat, že se dostal do slepé uličky.

Ví, proč se sem vrátil – chtěl najít nějaké vysvětlení. Zato netuší, proč zůstal.

Vstane a dopije zteplalé pivo. Vejde do chatrče, která sestává z podlahy z prken na dřevěném rámu, bambusových stěn i střechy a nezasklených oken, jimiž dovnitř proniká lepkavý vzduch. Dojde k dřevěné desce položené na dvou prázdných plechovkách od oleje, která slouží jako knihovna, v níž stojí řada ohmataných paperbacků. Našli byste mezi nimi standardní letištní kusy, které si cestovatelé vyměňují mezi sebou, ale i několik překvapivých autorů: Camus, Kafka, James Baldwin. Na konci se vrší hromádka zápisníků, kam Argylle položí i ten, do kterého před chvílí udělal zápis.

Vesměs jde o laciné notesy, nakoupené ve zdejším městečku. Jenom ten úplně vespod se od nich liší – je tlustý a vázaný v kůži. Z jeho stránek vykukuje špička saténové záložky. Argylle ho ani nemusí otevírat, aby věděl, co stojí na prvním listu: Svět je tak úchvatný, že to člověk nemůže nezapisovat. Dárek od jeho matky, k posledním Vánocům, než zemřela. Tenkrát ho ani neotevřel, jen na půl úst poděkoval a pak ho zapomněl někde na dně kufru. Vytáhl ho teprve o několik měsíců později. Po všem, co se stalo, uhladil tuhý krémový linkovaný papír a pustil se do psaní. Začal zaznamenávat všechno, co viděl, útržky rozhovorů. A vydrželo mu to dodnes. Všechny ty zápisníky na polici jsou plné slov.

Píše je pro ni. Vykresluje jí svět, který ona už vidět nemůže.

Argylle nadzvedne lem moskytiéry, zavěšené na háčku na stropě, a z tenké matrace na podlaze sebere džíny. Když vyrážel kdysi do hor poprvé, šel jen v kraťasech. Tu chybu už víckrát nezopakoval. Na schodech verandy čekají staré odřené tenisky – nevoní nejlíp, proto je nechává venku. Obuje se, aniž by se obtěžoval s rozvazováním tkaniček. Celý model doplňuje vybledlé tričko s Johnnym Cashem.

Má v úmyslu vyrazit na motorce severně přes Sop Ruak, což je vesnice ve Zlatém trojúhelníku, dál do hor. Technicky vzato vede ta cesta na území Myanmaru, kde pořád platí přísný vojenský režim, nicméně kdyby ho někdo zastavil, měl po ruce přesvědčivou výmluvu – je jen turistický průvodce, který hledá nové trasy. Změnilo se to tu a všude jsou dnes patrné známky toho, že se celá oblast vyvíjí. Nicméně i přes ten nově načrtnutý obrázek si Argylle dobře uvědomuje, jaké tu i nadále číhá nebezpečí. Heroin sice vystřídal metamfetamin, přesto jde pořád o smrtonosný obchod. Odměny jsou závratné – ve hře jsou miliardy dolarů – stejně tak i riziko. Ve zdejší džungli působí mezinárodní zločinecké gangy, a to i když všude najdete varování, že každého, kdo bude přistižen při pašování drog, stihne trest smrti. Jedou v tom místní vůdci, triády, dokonce i ruská mafie. S takovými lidmi rozhodně nezajdete na skleničku a není žádná vzácnost, když se někde objeví ošklivě znetvořená mrtvola. Na území nepřátelského gangu vstupujete na vlastní nebezpečí.

A co že to Argylle na té své motorce, na níž pokračuje polní cestou do kopců za Sop Ruakem, doopravdy hledá? Co ho zas a znovu táhne zpátky do džungle a udržuje v tom bludném kruhu, jímž se pro něj stal život?

Nechá motorku v křoví a začne se škrábat do svahu po stěží rozeznatelné stezce čím dál hustším podrostem. V batohu nese kromě dvou lahví vody malou mačetu, aby si mohl klestit cestu. Je to horká a nevděčná práce, při každém kroku mu od nohou stoupají mračna červeného prachu. Baldachýnem deštného pralesa prosvítá kalně žluté nebe. Každou chvíli narazí Argylle na tlustý motouz z ostnatého drátu – myanmarský pokus o vyznačení hranic. Míří do vesnice Akhů. Akhové patří k horským kmenům, vysídleným z Číny nebo Tibetu. Nejsou vítáni v žádné ze tří zemí, jejichž území se zde setkávají. V minulosti byl kmen úzce svázaný s pěstováním máku, dnes si však vydělává na živobytí prodejem vlastnoručně vyráběných suvenýrů a pózováním na fotografie s turisty, kteří podniknou túru sem nahoru.

Argylle mluví plynně thajsky, arabsky, mandarínsky, španělsky, francouzsky, německy a rusky. Akhové však mají vlastní jazyk a dorozumět se s nimi není vůbec jednoduché. Argylle se od nich potřebuje dozvědět pár věcí. V kapse má pomačkanou fotografii rodičů.

Ačkoli mu do cíle, tedy na mýtinu, kde se nachází vesnice tvořená typickými bambusovými chýšemi na dřevěných kůlech a se slaměnou střechou, ještě kus zbývá, náhle se zastaví. Přes tiché cvrlikání lelkounů, pískání smaragdových lobošů dlouhoocasých a nějaké té pěničky vysoko ve větvích i přes praskání suchého listí a větviček pod jeho teniskami zaslechne v dálce tichý bzukot lehkého letounu.

Ten zvuk ho okamžitě vrátí v čase na maličké letiště v džungli, jen pro tři nebo čtyři letadla, kde seděl vmáčknutý s otcem do kokpitu a ten mu vysvětloval, jak se stroj ovládá. Vybavil si příval adrenalinu, když se kola poprvé odlepila od země a věděl, že teď už všechno záleží jedině na něm. Ta letiště se střídala – Brazílie, Filipíny, západní Afrika, jižní Španělsko, kamkoli je branže jeho rodičů zavedla –, ale pokaždé tam bylo letadlo a v něm jeho otec, netrpělivý, popudlivý, náročný i milující. Komplikovaný.

Argylle vyjde na mýtinu, aby na to letadlo pořádně viděl. Je jednomotorové, zřejmě šestimístné, s vrtulí na čumáku a modrými a zlatými znaky na boku. Už takové viděl na malém letišti v myanmarském Mong Hsatu, kde s otcem přistávali s cessnou během jedné víkendové výpravy.

„Je pravda, že tu kdysi CIA podnikla velký zátah na pašeráky heroinu?“ ptal se předtím Argylla jeden turista ze skupiny. On jen pokrčil rameny. Odpověděl, že možné to je. Spojené státy si přály vymýtit z Myanmaru, Laosu i Thajska vliv komunistické Číny, jejíž hranice ležely jen o pár set kilometrů dál. Proto také podpořily Kuomintang, čínské vyhnance, kteří se pokoušeli převzít zemi z rukou komunistů nazpátek. Svůj boj ovšem financovali výtěžky z obchodu s heroinem. Jestli se na tom nějak podílela CIA, ať už přímo, nebo nepřímo, mohl člověk jen hádat. Nicméně v dané oblasti vztyčili telekomunikační věže a spolufinancovali vytvoření maličkého letiště, dnes již vesměs neužívaného až na občasnou návštěvu někoho ze CIA nebo z DEA, Úřadu pro potírání drog.

Argylle sleduje leteckou dráhu na obloze, v duchu však bloumá v minulosti. V jiném životě.

Prásk! Klidnou džunglí třeskne ohlušující rána. Ptáci okamžitě utichnou. Svět se na zlomek vteřiny zastaví. Letadélko zůstane bezhlesně viset ve vzduchu. A vzápětí se ozve neomylný zvuk rozbitého motoru.

( 2 )

Letoun se řítí k zemi. Argylle čeká výbuch, tyhle malé stroje v sobě však neunesou moc paliva a náraz žádnou explozi nevyvolá.

Argylle se rozběhne, sleduje úzký pruh černého kouře, který se zvedá zpoza stromů. Mimoděk si uvědomí, že rána, již zaslechl, než se to všechno semlelo, nepocházela z vadného motoru. Byl to výstřel.

V této oblasti nepůsobí zas tolik gangů, které by měly takové prostředky, aby jejich arzenál obsahoval i protiletadlové zbraně.

Jedině Sam Gor, neboli „Firma“, čínský zločinecký syndikát z Kantonu, složený z členů pěti různých triád, která sídlí v myanmarském Šanském státě, ale dosáhne mnohem dál. Jejich obrat údajně činí miliardy, takže si mohou dovolit nejvyspělejší zbraně. Díky tomu a také kvůli pověstným sklonům k surovostem a násilí jde jednoznačně o nejobávanější kartel Zlatého trojúhelníku.

Argylle se o tom sám dostatečně poučil. Bohužel.

Když se zhruba za půl hodiny dostane k místu nehody, už je celý splavený a lapá po dechu. Jestli se ohledně Firmy neplete a přistihnou ho tu, živý se odsud nedostane. Zpomalí, tiše postupuje mezi stromy, drží se v hustějším porostu a každou chvíli zastaví a naslouchá.

Ucítí letadlo dřív, než ho uvidí, plíce mu plní štiplavý kouř. V Thajsku je právě období požárů, kdy farmáři vypalují svá pole a připravují je tak k osetí, a kouř v údolích i v lese proto není nic vzácného. Ovšem tenhle je jiný.

Zpoza stromu spatří Argylle muže a ženu, jak dupou po přikrývkách na zemi, aby uhasili zbytky ohně, a dalšího muže, který sedí opodál na zemi a drží se za hlavu. Všichni mají tváře celé černé a vytřeštěný pohled. Za nimi se tyčí letadlo, čumákem zaryté do podrostu, jedno křídlo má utržené a po mýtině se válejí trosky. Argylle se pozorně rozhlíží, nikde však nevidí gang, který by to měl na svědomí.

Ta žena drží telefon a hledá signál. „Zlikvidovali vysílače,“ konstatuje muž vedle ní.

„Musíte honem pryč!“ Argylle se vyřítí na mýtinu a trojice zbědovaných pasažérů sebou trhne. Zkusí to znovu. „Lidi, co vás sestřelili, tu budou každou chvíli. Musíte pryč! Kde máte zbraně?“ Opět jen nechápavé výrazy. „Tak sebou hněte!“ Argylle ztrácí trpělivost. „Vím, že jste ze CIA. Tak kde máte kurva zbraně?“

Konečně promluví ta žena. Argylle si teprve v tu chvíli všimne, že má nepřirozeně ohnutou pravou ruku a přidržuje si ji levačkou. „Nejsme ze CIA, ale z DEA. Zbraň má Charlie.“

Argylle se podívá na její dva společníky a čeká.

„Tihle ne,“ prskne žena. „Charlie. Tam uvnitř.“ Kývne k havarovanému vraku. „Jenže je…“ Zavrtí hlavou.

Argylle se rozhlédne. Každou chvíli se může objevit někdo ze Sam Gor a tihle federální agenti tu sedí jako terče na střelnici. Jestli tu s nimi zůstane, vyřídí i jeho.

Měl by udělat jedinou věc, jakou by v dané situaci udělal každý příčetný člověk – vzít nohy na ramena a ponechat ty nešťastníky osudu.

Kruci.

Sice si uvědomuje, že je to ten nejhorší nápad na světě, přesto se rozběhne ke dveřím do letadla – nebo spíš k díře, kde dveře bývaly. Vpadne dovnitř. Na chvíli se zastaví, pohled na pilota, zhrouceného na palubní desce s dírou v lebce, ho přimrazí na místě.

Ze zkoprnělosti ho vytrhne tiché zasténání. Na levém sedadle v první řadě sedí připoutaný obtloustlý muž středního věku, jehož původně považoval za mrtvého. Argylle si v úzké uličce dřepne, přičemž nepřestává po očku sledovat tři agenty venku, a tiše pronese: „Charlie, jak jsi na tom?“ Sám ale vidí až moc dobře, jak na tom Charlie je. Police na zavazadla se utrhla a zabořila se mu do břicha.

Tohle nemůže přežít. Argylle si všimne rukojeti zbraně, kterou má muž u boku, jenže sáhnout pro ni by znamenalo natáhnout se kolem té police, co ho prošpikovala.

Koutkem oka zachytí venku pohyb, odlesk slunce od kovového povrchu. Instinktivně se vrhne dozadu do kabiny, krev mu buší do spánků. Ozve se křik. Když byl během dospívání s rodiči v Singapuru, našel si tam brigádu a stačil se naučit čínsky, proto rozumí, že někdo nařizuje: „K zemi, k zemi!“ Zato už nerozumí dalšímu, který něco volá kantonsky. Zaslechne ženský výkřik. Oknem Argylle vidí, že všichni tři agenti teď leží na břiše a rukama si kryjí hlavu. Jsou obklopeni minimálně sedmi ozbrojenými muži. Žena má zlomenou ruku pod tělem. Ohlédne se k letadlu a vytřeští oči, když ho uvidí. Argylle si položí prst na rty. Ví moc dobře, čeho jsou tihle lidé schopní. Ten, co mluví kantonsky, teď křičí na dospívajícího chlapce a ukazuje k letadlu. Argylle se skrčí. Viděli ho? Hruď se mu bolestivě svírá, v ústech mu vyprahlo.

Chlapec zaječí čínsky: „Dovnitř nejdu! Smrdí tu benzin! Bouchne to!“ I Argylle už stačil zaznamenat neomylný zápach paliva. Je uvězněný uvnitř časované bomby.

Chlapec a jeho šéf se začnou dohadovat. Zdá se jasné, kdo zvítězí. Argylle se zděšeně rozhlíží. Krátký pohled na Charlieho potvrdí, že muž mezitím zemřel. Hlavu má zvrácenou, rukama svírá kovovou tyč, která ho proklála. Za ním jsou dvě prázdná sedadla, jedno napravo a jedno nalevo přes úzkou uličku. A pak ještě sedadlo vzadu. Není kam se ukrýt.

Argylle se ze zoufalství vmáčkne do těsného prostoru mezi zadním sedadlem a koncem letadla. Nemá čím se zakrýt, a jestli ten kluk dojde až dozadu, nemůže ho přehlédnout.

Mezerou mezi sedadly sleduje, jak chlapec nastupuje na palubu s pistolí v ruce. Je na něm vidět, že je nervózní, ruka se zbraní se třese. Zápach nafty zesílil, mladík si přetáhne tričko přes nos, aby ho nemusel dýchat. O mrtvého pilota s hlavou položenou v lepkavé kaluži krve a mozkové tkáně sotva zavadí pohledem. Zato když se dostane k Charliemu, zastaví se. Argylle má zpočátku za to, že ho zadržel šok, jenže chlapec se natáhne přes tyč z regálu na zavazadla a chmátne po Charlieho pistoli. A je to tady, pomyslí si Argylle. Jenže hoch zůstává skloněný nad mrtvým, prošacuje ho, načež spokojeně zafuní a narovná se. V ruce třímá peněženku. Strčí si ji za kalhoty.

Zvenčí se ozve velitelův křik. Chlapec se, stále s tričkem na nose, divoce rozhlédne po letadle a jeho pohled spočine v zadní části. Argylle si je na vteřinu jistý, že přišla jeho poslední hodinka – stačí dva kroky a uvidí ho. Jenže on se vzápětí otočí a vyskočí z havarovaného vraku ven.

Argylle se málem zhroutí úlevou. Vstane, protáhne si dlouhé nohy a snaží se zklidnit vyplašené srdce. Oknem pozoruje, jak ti muži s pistolemi v rukách ženou rukojmí do džungle. Začne se prodírat uličkou ke dveřím, náhle však od vchodu zaslechne zlověstné zaskřípění. Bleskově se vrhne za Charlieho sedadlo.

Někdo se vrací.

Muž, který se objeví na palubě, je naštěstí robustní, právě proto ho Argylle zaslechl včas. Krčí se za sedadlem, křečovitě zavírá oči a čeká, že ho nevyhnutelně odhalí.

Když se nic neděje, nakonec oči otevře. Charlieho levá ruka visí přes opěrku sedadla, kam ji odstrčil ten chlapec. Argylle se snaží nedívat na snubní prstýnek, snaží se nemyslet na jeho ženu a možná i děti. Mezi tou paží a sedadlem je mezera, jíž vidí robustního chlapa, který pořád stojí vepředu u vchodu. Naklání se nad mrtvým pilotem a pokouší se něco vytrhnout z palubní desky – malou černou krychlovou krabičku, z níž trčí anténa. Argylle v ní poznává transpondér.

Je přenosný a určitě je nastavený na jedinečný kód SQUAWK, podle nějž dokážou letečtí operátoři sledovat jeho signál a zajistit, aby se letoun ve vzduchu nesrazil s jiným. Muž chvíli točí kolečkem na přístroji a Argylle po všech těch hodinách s otcem v letadle ví, že se snaží celý mechanismus vypnout, aby přestal vysílat signály, podle nichž by bylo možné havarované letadlo lokalizovat.

Poté se muž ohlédne na Charlieho a Argyllovi se udělá zle. Odhaduje, že stejně jako ten chlapec si myslí na peněženku, již by měl Charlie pravděpodobně ve vnitřní kapse u saka. Jestli udělá jediný další krok, bude po všem.

Zvenčí někdo zavolá, muž se však nehýbá. Ta chvíle se zdá nekonečně dlouhá, mužovy chladné černé oči se upírají přímo do míst, kde se ukrývá Argylle. Pak se však ozve další, naléhavější výkřik, muž se rozhodne, otočí se, něco zabručí a neohrabaně vyskočí z letadla.

Argyllovi spadne kámen ze srdce.

Útočníci postrkují Američany zbraněmi, a jakmile celá skupina zmizí, Argylle se odebere do přední části letadla. Měl by vzít nohy na ramena. Měl by utéct na opačnou stranu. CIA to letadlo určitě sleduje a nejspíš už jsou na cestě posily.

Zároveň si však uvědomuje, že dorazí pozdě. Džungle tady kolem je hustá a vyzná se v ní jen jedna ze zúčastněných stran.

Což ovšem není jeho problém. Nic těm lidem nedluží.

Vybaví si tu ženu se zlomenou rukou, jak ležela na zemi a po tváři jí stékala slza.

Uchopí transpondér.

( 3 )

Frances Coffeyová si dopřeje dlouhý a neuspokojivý doušek z nikotinového inhalátoru. Ten, kdo vymyslel, že se plastová trubička stane skvělou náhradou cigaret, očividně nikdy nekouřil.

Jsem nekuřačka, připomene si Coffeyová, jak ji nabádal terapeut. Jsem nekuřačka… ale za jednu lehkou marlborku bych nejspíš zabíjela.

„Povězte mi ještě jednou, kdy přesně jsme ztratili signál?“

Mike Randall se otočí zpátky k monitoru. „Před šesti minutami… teď už před sedmi.“

„Co se tam krucinál stalo?“

Randall pokrčí rameny a vrhne pohled na svého kolegu a kamaráda agenta Joea Quintana. Oba se tajně shodli na tom, že ačkoli dohromady slouží u CIA už jednadvacet let, šéfová v nich občas probouzí pocit, jako by byli zpátky ve škole a pokoušeli se zamluvit, že neznají správnou odpověď. Způsobuje to zřejmě kombinace jejích encyklopedických znalostí, získaných během let práce v archivu, a dokonalé emoční inteligence, která jí umožňuje odhadnout, jak budou herci reagovat v rámci jakéhokoli scénáře.

„Vylétali z Mong Hsatu podle plánu. Letěli úplně normálně, a pak se zničehonic zřítili.“

„Nehoda?“

„Možná,“ připustí Quintano a poklepává si prsty o bradu. „Třeba selhání motoru. Jenže –“

„– proč se ten transpondér vypnul až poté, co letadlo havarovalo?“

V utajeném štábu CIA, pod továrnou na zemědělské přípravky na venkově v Delawaru, potáhne velitelka operativních jednotek Frances Coffeyová znovu z plastové náhražky. Měří sto padesát centimetrů, hnědé vlasy má sčesané do dokonalého drdolu, na nose brýle s želvovinovými obroučkami. Dokáže na člověka upřít ty své jemné šedé oči tak, že si dotyčný přeje podávat lepší výkony, být lepší.

„Asi musíme předpokládat, že to letadlo někdo sejmul záměrně,“ poznamená Randall.

„Víme, které syndikáty v téhle oblasti působí?“

Quintano se otočí k počítači a zadá pár příkazů.

„Nevypadá to dobře,“ pronese posléze zachmuřeně.

Coffeyová se jde podívat. Její tvář, i jindy bledá, je rázem bílá jako křída.

„Kdo?“ chce vědět Randall.

„Sam Gor,“ odpoví kolega. „Firma. V porovnání s jejich šéfem Tse Chi Lopem připomíná Pablo Escobar kouzelnou chůvu Mary Poppins.“

„Takže podle vás šla DEA po nich?“

Coffeyová přikývne. „Určitě. Nemusím vám přece vykládat, že tady v USA vypukla pervitinová epidemie a většina se toho vaří v zámořských laboratořích ovládaných syndikáty jako –“

„Sam Gor,“ doplní Randall. „Jasně. Takže tenhle Tse Chi Lop sejmul naše letadlo, protože se lidi z DEA moc vyptávali?“

Šéfová opět přikývne. „Vypadá to tak.“

Všichni tři mlčky přemítají, co to znamená. Pak Coffeyová zaostří přes multifokální čočky na monitor, kde něco bliká.

„Co se děje?“

Quintano se otočí.

„No co to – ten transpondér se zase zapnul! Letadlo se asi pohybuje.“

„Letí?“ Navenek je na Coffeyové znát rozrušení jedině podle bílých kloubů na prstech, jimiž křečovitě svírá opěradlo jeho židle.

Podřízený zavrtí hlavou.

„Říkal jste snad, že se to letadlo pohybuje, ne?“

„Ano, ale…“

„Ale?“

„Pohybuje se, jako by… šlo.“

Coffeyové jede mysl na plné obrátky, zvažuje možnosti. Nepřítomně sáhne do kapsy pro krabičku s cigaretami a vzdychne, když nenahmatá nic.

Jsem nekuřačka, připomene si a sleduje pohyb blikajícího signálu po obrazovce.

Co se to proboha děje?

( 4 )

Hluboko v útrobách zrádné džungle v Šanském státě, na špatné straně myanmarských hranic, sleduje Argylle skupinu rukojmí a transpondér nese v podpaží.

Po pěti letech v této části světa už si zvykl na zdejší terén, na hmyz i na horko, které se vám lepí na kůži. V únoru a březnu, kdy lesní požáry a vypalování zbytků loňské setby výrazně zhoršují kvalitu ovzduší, se dýchá špatně a on má pocit, jako by se každá buňka jeho těla chtěla vypnout. Zná tuhle hustou vegetaci, která si žádá, aby se každých pár metrů zastavil a prosekal si průchod mačetou, ovšem ne když se snaží být potichu a nese s sebou černou bedýnku, která je sice menší než krabice od bot, přesto je těžká a v tom vlhkém dusnu kluzká.

Tuhle oblast ještě nezná, jde o jedno z nezmapovaných území, před nímž by ho jeho thajští přátelé varovali a vrtěli by hlavou.

Na takových místech nikdo nefotografuje. Takovým místům se každý příčetný člověk vyhýbá.

Nacházejí se tu drogové laboratoře, ovládané gangy, které mají svou vlastní armádu. Úřady nad tím přivírají oči výměnou za vojenskou podporu a podíl ze zisku.

Argylle ví, že jestli ho tu někdo objeví, pravděpodobně skončí jako jeden z těch, kteří beze stopy zmizeli – lidí, co se zatoulali příliš daleko do šedé zóny a víckrát o nich nikdo neslyšel. Nebo se objevili rozsekaní na kusy. Vybaví si jednu konkrétní fotografii. Dvě rakve vedle sebe. Rychle ten obrázek zapudí.

Co tady vůbec dělá? Riskuje život kvůli trojici cizích lidí? Nedokáže si odpovědět. Ví jen, že posledních pět let má pocit, jako by žil v polstrované místnosti, kam k němu nic nemůže, a vůbec nevnímá, co se děje kolem. Zato teď, právě v tomhle okamžiku, si konečně připadá živý.

Stromy před ním řídnou. Argylle zastaví na kraji mýtiny, kde vidí hlouček lidí před nějakou budovou. Slyší křik a cítí bodání jehliček strachu. Jestli je tohle drogová laboratoř, nikdo z rukojmí odsud nevyvázne živý. To si mafie nemůže dovolit. A pokud ten jeho trik s transpondérem zabral a posila ze CIA je na cestě, napochodují rovnou do smrtící pasti.

Soustředěně se rozhlédne a objeví sukovitý starý čajovník, který by mu mohl posloužit jako pozorovatelna. Ukryje transpondér v podrostu, vyšplhá po drsném pichlavém kmeni a v duchu si děkuje za to, že si vzal džíny, které mu aspoň trochu chrání nohy. Jeho ruce už takové štěstí nemají. Než se dostane k horním větvím, dlaně má rozdrásané do krve. Ani odsud však na tu skupinu pořádně nevidí. Téměř vleže se posouvá po tlusté větvi kupředu a modlí se, aby ho unesla. Ta se v jednu chvíli znepokojivě prohne, a v něm se všechno sevře, nicméně větev kupodivu vydrží.

Když se dostane přibližně do poloviny, konečně získá výhled na mýtinu. Zaplaví ho úleva. Před sebou nemá žádnou průmyslovou laboratoř, jen pár nuzných chatrčí, jakýsi provizorní tábor.

Rukojmí donutili posedat si na zem, ozbrojení členové skupiny teď rozrušeně diskutují s třemi dalšími, kteří se vynořili z chatrčí. Agent, který seděl na zemi, když je Argylle našel, je na tom zle. Zhroutil se a leží na boku. Členové gangu se mu smějí. Chlapec, který působil tak mladě a nervózně, když v letadle kradl Charliemu peněženku, k němu dojde a jen tak ho nakopne do břicha.

Žena, která si stále přidržuje zraněnou paži, se odvrátí.

Některé drogové kartely z této oblasti o žádné potíže nestojí. Kdyby zjistily, že americká vláda jejich organizaci sleduje, přestěhovaly by celý kšeft někam jinam.

Tihle ne.

Argylle se na vlastní kůži přesvědčil, co takoví jako oni dělají těm, kdo jim zkříží cestu.

Sklopí pohled do podrostu, kde se ukrývá transpondér, a přepadne ho vlna zoufalství. Původní plán mu teď připadá pošetilý. Všechno závisí na tom, jestli CIA letadlo sleduje a jestli se daří zachytit signál i nadále.

Skupinu gangsterů tvoří pestrá sebranka. Některým chybějí zuby, kůži mají zarudlou a plnou boláků, ve tvářích divoký výraz. Očividně se nedrží zásady „nesjížděj se vlastním matrošem“. Většina drog vyráběných v tomto regionu se odesílá do zámoří, přesto se ale dostanou i mezi místní. Argylle na nich jasně vidí příznaky závislosti na pervitinu. A každý ví, že narkomani jsou nevypočitatelní, a když se dostaví absťák, mívají sklony k extrémnímu násilí.

Podívá se na toho puberťáka s tváří znetvořenou akné a pocítí nečekaný příval lítosti.

Muž na zemi zasténá a druhý agent DEA, ten s plnovousem a výrazným bílým pruhem v tmavých vlasech, se otočí k malému podsaditému chlapíkovi, očividně vůdci celé skupiny. „Potřebuje pomoc,“ řekne a ukáže na svého kolegu. Chlapík přikývne, dojde k raněnému a bez hnutí brvou ležícího Američana střelí do hlavy.

Doprdele! Panebože!

Argylle zavře oči, aby ten obrázek zapudil. Když je otevře, zjistí, že jeho kolegyni postříkala nešťastníkova krev a ve vlasech a na oblečení se jí přichytila trocha šedivého slizu.

Znovu se zadívá na transpondér v podrostu. Zdá se čím dál nepravděpodobnější, že někdo přijde. Mohly by transpondéru dojít baterie? Přepadne ho zdrcující zklamání. A přece se nedokáže přimět, aby se otočil a odešel.

Minuty míjejí. Ale když už se Argylle připravuje na krvavou lázeň, k níž nepochybně dojde, zaslechne přímo pod sebou tiché zašelestění. Ke svému ohromení zjistí, že se les hemží postavami v maskáčích, které svírají útočné pušky a pomalu se blíží k mýtině. Jeden z vojáků vysvobodil transpondér z úkrytu.

Soudě podle toho, jak mají tváře zalité potem, urazili slušnou vzdálenost. Argylle honem vymýšlí, jak je upozornit na svou přítomnost. Nerad by je zaskočil.

Listy stromu, na němž se utábořil, jsou větší než mužská dlaň. Zacouvá tedy po větvi o kus nazpátek, jeden utrhne a hodí ho muži přímo pod sebou na hlavu. Vzápětí na něj míří hned několik zbraní. Zvedne ruce, aby ukázal, že není ozbrojený. Ukáže na transpondér a pak na sebe. Voják přikývne. Celou tu dobu zněly hlasy gangsterů tlumeně, ale teď se zpoza stromů ozve hlučný smích. „Jak jsou daleko?“ naznačí velitel vojáků otázku.

Argylle ukáže k místu, kde vidí vršky chatrčí, zvedne obě ruce a dvakrát roztáhne a sevře všechny prsty. „Dvacet metrů?“ ověřuje si bezhlesně velitel. Ukáže na dva ze svých mužů a posunkem jim dá pokyn, kterému Argylle nerozumí. Přikývnou a jeden vytáhne z maskáčové bundy granát.

Velitel zakrouží dlaní kolem dokola a muži se tiše ztratí v podrostu. Další skupinu pošle jiným směrem. Na rozdíl od velitele jsou to zřejmě Thajci. Argylla by zajímalo, kde se tu vůbec vzali. Pak si vybaví, co slyšel o nějakém utajeném vězení kdesi v thajské džungli, kam Američané údajně vodí vězně, jež chtějí vyslechnout mimo zraky všetečné veřejnosti.

Velitel mu pokyne, aby slezl, a ukáže za sebe. On tedy sklouzne ze stromu a o pár kroků zacouvá. Srdce cítí až v krku. Ví, že jsou únosci ozbrojení, ale zbytek gangu asi ne. A proč taky, když tady nahoře mají jen pár chatrčí a stanů? Na straně vojáků je moment překvapení, mělo by se jim podařit zlikvidovat je všechny. Mají ovšem jen jeden pokus. Jestli si stačí donést zbraně i ti další, budou to jatka.

Přestože to čeká, při výbuchu na vzdálenějším konci tábora, po němž následuje další na opačné straně, sebou Argylle trhne. A někdy v tom zlomku vteřiny mezi oběma výbuchy se zachránci vrhnou vpřed. Následující okamžiky se rozmažou v křiku a střelbě. Argylle nesnáší pocit bezmoci, uvědomuje si však, že by spíš překážel než pomáhal, a tak se drží stranou a napjatě čeká.

Boj jako by trval celé hodiny, ačkoli to ve skutečnosti musejí být minuty. Ze své pozice Argylle slyší, jak někdo křičí kantonsky, načež se ozve hlasitá rána, až se zachvěje listí v korunách stromů.

A konečně se v podrostu objeví jedno z rukojmí, agent s tmavým plnovousem a bílým pruhem ve vlasech, a za ním jeho kolegyně, která si přidržuje pravou paži. Po nich následuje zbytek záchranné výpravy, přičemž dva vojáci mezi sebou táhnou bezvládné tělo zavražděného agenta. Argylle je v duchu pobízí, aby si pospíšili. Exploze musely upozornit zbytek kartelu a rozhodně by tu neměli být, až dorazí.

Zůstává ukrytý za stromem, i když vidí, jak se velitel rozhlíží, a ví, že ho hledá. Jakmile se přesvědčí, že skupina míří správným směrem, vyklouzne a ztratí se v džungli.

Má své důvody, proč chce zůstat v anonymitě.

( 5 )

Rok před Federovovým slibem ruskému lidu

Federovovi tajně přezdívají lidé z jeho nejbližšího okruhu Černá díra, protože ten člověk jako by pohlcoval všechno kolem sebe – světlo, život, informace. Kvůli nekonečné odmlce, než zareaguje, když mu něco řeknete, během níž máte pocit, že vám těma chladnýma bezvýraznýma očima vysává morek z kostí.

Proto by jeho sekretářku nemělo překvapit, když jeho tvář zůstane hladká a bez emocí jako kostka mýdla, přestože mu právě sdělila, že jeho rodný otec je mrtev. A přece ji ta absence lidskosti zaskočí.

Kancelář informovala Federovova nevlastní sestra, s níž nikdy předtím nemluvil. Udělala to bez vědomí svých dvou bratrů. Oni by nesouhlasili, jí se to však zdá správné. Nepřipadá v úvahu, že by se Federov objevil na pohřbu, ale nabídla mu zastavit se v bytě, kde o otce v těch posledních letech pečovala.

A tak se Vasilij Federov podruhé v životě ocitne u dveří ve čtvrtém patře udržovaného činžovního domu na moskevském předměstí. Už tu jednou byl, na prahu dospělosti. Tehdy ještě doufal, přestože ho vlastní matka krátce předtím znovu bezcitně odmítla. Byl houževnatý a již tenkrát vykazoval známky podnikavosti, která mu nakonec vynesla miliardy. Skupoval rozbité textové procesory – rané předchůdce počítačů –, opravoval je a prodával svým sousedům ze Středozápadu. Za výdělek si zaplatil soukromého vyšetřovatele a uložil mu vyhledat jeho biologické rodiče a posléze si koupil zpáteční letenku. Jakmile přistál v Rusku, začal si říkat Vasilij Federov po otci a setřásl tak neutěšené dětství Christophera Claye. Jenže věci se nevyvinuly úplně podle plánu.

Jeho matka, dnes zahořklá alkoholička, která žije v chudobě ve třináctém poschodí novosibirského paneláku bez výtahu, tehdy zatarasila dveře a řekla mu, že je „zasranej lhář“. Vlasy měla řídké a mastné a z očí, jejichž bělmo nabralo odstín ranní moči, jí čišel strach. Ke dveřím se za ní přišoural nějaký chlap s bílými skvrnami v koutcích úst a tvářemi protkanými fialovými žilkami, jen v trenkách a zašlém nátělníku, který mu nemohl zakrýt vypouklé břicho. „Kdo to kurva je?“ chtěl vědět. „Nikdo,“ odpověděla a zabouchla.

Federov tu vzpomínku uzamkl a pohřbil tak hluboko v sobě, aby ji víckrát nenašel.

Přesto doufal, že s otcem bude mít větší štěstí. Od svého očka se dozvěděl, že šlo o ženatého důstojníka KGB, dočasně umístěného na Sibiři, kde měl na starost nápravný pracovní tábor Siblag, spadající pod Západosibiřský gulag. Tam také udržoval krátký poměr s mladou ženou, která přicházela v šest ráno uklízet táborové kanceláře. Když ho převeleli zpátky do Moskvy, ani netušil, že s ním otěhotněla. O několik měsíců později ho vyhledala a chtěla po něm peníze, on však popřel, že by mohla čekat dítě s ním.

Nicméně tehdy byl mladší a měl ženu a tři děti. Teď už byla manželka pět let mrtvá, podlehla rakovině prsu, a děti dospělé. Žil si v pěkném činžovním domě z invalidního důchodu, za nějž vděčil zranění utrpěnému v Afghánistánu. Uznáním svého dávno ztraceného syna neměl co ztratit.

Po ponižující zkušenosti s matkou to vzal Federov za jiný konec a nejprve otci napsal, aby ho upozornil na svou existenci. Sdělil mu, že by se rád setkal, a ujistil ho, že od něj nic nechce. Přišla mu odpověď v podobě jednořádkového pozvání na návštěvu a on se odvážil doufat. Když mu však posléze otec otevřel, neusmíval se.

„Jenom jsem si tě chtěl prohlédnout,“ prohlásil poté, co ho neochotně vpustil do svého přetopeného obýváku přecpaného nábytkem. Přelétl očima štíhlé tělo dospívajícího chlapce. „A když tě tu teď mám, rovnou vidím, že můj syn rozhodně nejsi.“

Federov, usazený na kraji křesla s nepohodlně rovným opěradlem, zachoval rozvahu a studoval tvář svého otce, která se zřetelně odrážela v té jeho – zvláštně plochá, bez jakéhokoli výrazného rysu. „Jsem tvůj syn.“

Otec zavrtěl hlavou. „Syny mám dva. Jeden je v armádě a bojuje za svou zemi, druhý se dal k policii. Takoví jsou Federovové. Nejsi jako oni.“

„Provádím životně důležitý průzkum.“

„Za mě?“