Přeložila Michaela Melišíková

OTHER BIRDS

Copyright © 2022 by Sarah Addison Allen

All rights reserved.

Translation © Michaela Melišíková, 2024

ISBN 978-80-249-5405-9

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Příběh ducha

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Příběh ducha

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Příběh ducha

Kapitola 10

Kapitola 11

Příběh ducha

Kapitola 12

Kapitola 13

Příběh ducha

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Příběh ducha

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Příběh ducha

Kapitola 20

Kapitola 21

Příběh ducha

Kapitola 22

Příběh ducha

Poděkování

Věnováno památce mé maminky, která mě naučila,

že v jídle je láska.

Bylo to to první a nejlepší kouzlo, jaké jsem kdy poznala.

A památce mé sestry, která přišla na svět přede mnou

a prosvětlila mou cestu životem.

Příběhy nejsou fikce. Příběhy jsou látka.
Jsou tím bílým prostěradlem, jímž zakrýváme své duchy, abychom je měli na očích.

ROSCOE AVANGER, Sladký Mallow

Kapitola 1

Prázdná proutěná ptačí klec sebou netrpělivě začala házet ze strany na stranu. Zoey si ji rychle změřila pohledem, jako by ji chtěla uklidnit, že už brzy budou v cíli. Pohyb v kleci ustal.

Podívala se na taxikáře, jestli si něčeho všiml. Starý řidič s postavou ve tvaru hrušky ji sledoval ve zpětném zrcátku, šedivé obočí povytažené. Zíral na ni ještě dalších pár vteřin, což ji zneklidňovalo, neboť by se měl jistě spíš věnovat řízení, právě se chystali přejíždět dlouhý most přes řeku. Zdálo se jí, že čeká na nějakou odpověď.

„Říkal jste něco?“ zeptala se ho. Od chvíle, kdy ji vyzvedl na letišti, ho zajímalo jen: Kam to bude?

„Ptal jsem se, jestli jste na ostrově Mallow poprvé.“

„Ach,“ pronesla, „ano.“ Ptačí klec sebou nesouhlasně otřásla, Zoey to však tentokrát ignorovala. Byla tady poprvé. Tedy poprvé, co se na to pamatuje.

„Chystáte se navštěvovat místní památky?“

„Stěhuju se sem. Na podzim začínám studovat na univerzitě v Charlestonu.“

„Ahaa,“ odvětil zpěvným hlasem. „Lidi se sem moc často nestěhují. Většinou na ostrov jezdí jen turisti, co jdou po stopách té knížky od Roscoea Avangera. Znáte ji?“

Zoey přikývla, nemohla se soustředit na nic jiného než na malý ostrůvek, který se právě vynořil za horizontem. Nechtěla přijít ani o jediný okamžik téhle cesty. Ostrůvek se zvedal z bažinatých pobřežních vod jako bezvládný mořský tvor, který se hodlá akorát opalovat a celý zbytek světa má na háku.

Čím blíže byli, tím větší vzrušení začínala pociťovat. Vážně to nebyl pouhý sen.

Sotva sjeli z mostu, taxikář odbočil doleva na dvouproudovou silnici lemující okraj ostrova. Břeh vody, hustě zarostlý rákosem, se nacházel jen několik centimetrů od kraje vozovky. Řidičům aut registrovaných v jiném okrese to však nedělalo problém. Svištěli si to po silnici naprosto sebevědomě, až minuli ozdobné kovové cedule s nápisem:

HOTELOVÝ RESORT MALLOW: 5 KM

CUKROVARNICKÝ SKLAD: 3 KM

HISTORICKÁ HLAVNÍ TŘÍDA: ODBOČTE VPRAVO

Zoey se obávala, že si řidič ukazatele nevšimne, a právě se ho na něj chystala upozornit, když hodil blinkr. Seděla na kraji sedadla a nevěděla, kam se má dívat dřív. Kdyby jí nebylo známo, že se ostrov už před více než sto lety proslavil zejména výrobou marshmallows, z Hlavní třídy by tuto informaci pochopila okamžitě. Byla rušná a tak nějak fantaskní. Po chodnících proudily davy turistů, kteří si fotografovali staré, úzké budovy s fasádami ve světlých pastelových odstínech. Takřka před každou restaurací a pekařstvím stála cedule, na níž bylo křídou uvedeno, jaký druh produktu obsahujícího tuto pěnovou sladkou hmotu se v dané prodejně nabízí – popcorn s marshmallows, horká čokoláda podávaná v kalíšcích s opečenými marshmallows, batátové hranolky s dipem z marshmallows.

Zoey si stáhla okénko a ucítila směs slané vody z Atlantiku a cukru z pekáren. Ta vůně jí připadala cizí, ale zároveň povědomá. Přemýšlela, jestli snad ucítila dlouho zapomenuté vzpomínky na rané dětství. Z té doby si toho vybavovala jen málo a domnívala se, že téměř všechny vzpomínky, které měla na matku, si v duchu přibarvovala.

„Jste si jistá, že to, co hledáte, je vážně na Hlavní třídě?“ tázal se taxikář. Prudce zabrzdil, neboť se přímo před ním zmatený turista rozhodl přejít silnici, aniž se předtím namáhal rozhlédnout. Zoey musela rukou zachytit ptačí klec, aby se nepřekotila. Holubice bude vzteky bez sebe, až ji konečně z klece vypustí. „Jsou tady jen samé obchody, není to obytná čtvrť.“

Zoey se začala prohrabovat krosnou, aby našla papírek s adresou a ověřila si, že se nespletla. „Ano,“ řekla s pohledem na zapsanou adresu. „Rezidence Chmýříčkov. Správce budovy říkal, že odbočka není nijak značená, ale máme prý projet uličkou kolem pekařství Cukr a klikyháky a tam už to najdeme.“ Přinejmenším v to doufala. Pokud ne, žádný záložní plán neměla. Zůstala by na ostrově trčet celé léto bez střechy nad hlavou.

Taxikář pokrčil rameny a pokračoval v jízdě. Každých pár metrů musel zastavovat a pouštět turisty přecházející přes cestu. Dojeli k pekařství – domku připomínajícímu růžové sladkosti s bílou polevou – a odbočili. Ulička byla tmavá, neboť ji z každé strany obklopovaly další domy, a najít cokoli tak bylo vcelku obtížné. Právě když si Zoey začala myslet, že si z ní snad někdo kolosálně vystřelil a její otec a nevlastní matka se jí teď někde potají smějí, ulička před nimi se otevřela a před ní se rozprostřel cíl její cesty – krásná starodávná budova ve tvaru podkovy, obložená kamenem. Jediným vstupem dovnitř byla kovaná brána. Dodávala tomu místu určitou tajemnost, která jistě šokovala každého, kdo omylem do téhle slepé ulice odbočil.

Dům byl menší, než si Zoey myslela. Každé historce, kterou jí otec vyprávěl o matce, předcházelo líčení toho, jak matka milovala peníze a vždy si našla záludné způsoby, jak je získat. Proto by Zoey takové bydliště – malé, tiché a schované před okolním světem – neočekávala. Přišlo jí, že má jakési štěstí. Už za tak krátkou dobu se stihla dozvědět něco nového.

„Hm. Kdo by tušil, že se tu ukrývá něco takového?“ poznamenal taxikář. „Jak jste se o tom místě dozvěděla?“

„Žila tady moje matka,“ odpověděla Zoey a podala mu hotovost. Pak si hodila krosnu na záda, uchopila proutěnou klec a vystoupila z vozu.

K odjíždějícímu taxi se schválně postavila zády. Jakmile bylo z doslechu, ohlédla se přes rameno, aby se o tom ujistila, a otevřela klec. Cítila, jak Holubice rozrušeně mává křídly.

Zoey se zhluboka nadechla a přešla k brance, na níž visela větrem ošlehaná mosazná cedule s nápisem REZIDENCE CHMÝŘÍČKOV. Jak ji otevírala, ticho protnulo zavrzání pantů. Před ní se rozprostírala malá centrální zahrádka zarostlá vegetací. Vkročila do ní a po dlážděné cestičce obklopené nízkými stromy s trsy neadekvátně obrovských květů trumpetového tvaru mířila ke dveřím. Květy voněly tak sladce, jako by v okolí někdo upustil láhev parfému. Krosnou se po cestě otřela o jeden ze stromů a náhle z něj vylétlo hejno malých tyrkysových ptáčků.

Zoey se polekala a zbytek cesty k ohybu budovy ve tvaru U raději běžela. Vešla na chodník před dveřmi označenými slovem „Správce“. Ptáčci přistáli na chodníku a zmateně kolem ní poskakovali.

Byla to opravdu překrásná droboučká stvoření, velká asi jako krabička od prstenu. Jednoho z nich sledovala, jak se jí oranžovým zobáčkem snaží rozvázat tkaničku u boty.

„Ale přestaň, prosím tě,“ řekla ptáčkovi, aniž by pohnula nohou. Bála se, že by mu mohla ublížit. „Nemůžeš mu říct, ať toho nechá?“ požádala Holubici.

Holubice, poletující po zahradě, však jen zavrkala, jako by chtěla říct, že to nebyl její nápad, tak ať se s tím popasuje sama.

Zoey zaklepala na správcovy dveře a nespouštěla přitom zrak z drobných ptáčků. Když se dveře otevřely, uviděla v nich postaršího černocha ve vybledlých džínech a pracovní košili v barvě khaki. Měl dlouhé bílé vousy, pod bradou sepnuté gumičkou jako pirát. Ptáčci nejspíš považovali otevřené dveře za pobídku vlétnout dovnitř, a tak kolem něj prosvištěli do kanceláře.

„Dobrý den,“ pozdravila konečně Zoey. „Vy jste Frasier?“

Vzhlédl k ní a chraplavě se zasmál. „Odpusťte, ano. A vy budete Zoey. Vítejte.“

„Děkuju.“ Ukázala někam za něj. „Nezničí vám tam ti ptáci něco?“

Otočil se a spatřil ptáčky, jak po jeho pracovním stole rozhazují papíry a tužky. „Hele, prťata. Mazejte z toho stolu,“ nařídil jim, a zatímco otevíral šuplík, v němž schovával klíče, mával rukama, aby ptáky odehnal. Zoey poodstoupila, aby mohli vylétnout ven, a pak zavřela dveře. „Jsou trochu rozmazlení a pořád něco kradou. Kdyby se vám cokoli ztratilo, dejte mi vědět. Mám celou krabici s věcmi, které najdu v jejich hnízdech.“

„A co je to za ptáčky?“ ptala se Zoey, zatímco si ti drobní tvorové jeden přes druhého štěbetali stížnosti, že musí zpátky do zahrady.

„Jmenují se chmýrka tyrkysová. Pocházejí přímo z tohohle ostrova. Muž, který před lety opravoval tuhle budovu, našel jejich hnízdo a pojmenoval místo po nich. Nic kreativnějšího ho asi nenapadlo. Ale docela se to hodí, podle mého.“ Zdvihl sadu klíčů. „Připravená na obhlídku bytu?“

Zoey přikývla a pomyslela si, který z těch bytů bude asi její. Zdálo se, že v budově jich je pouze pět – po dvou přízemních z každé strany podkovy a jeden v horním patře uprostřed, přímo nad Frasierovou kanceláří. K balkonu vedlo točité kovové schodiště jako dlouhá kudrlinka z vlasů.

Překvapilo ji, že ji správce vedl právě ke schodišti. Stoupala rychle po schodech za ním, v jedné ruce svírala krosnu a v druhé ptačí klec. „Nečekala jsem, že to tu bude vypadat takhle,“ komentovala budovu cestou.

Frasier se zastavil na balkoně a čekal, až ho Zoey dojde. „To tak bývá, člověk je pak mile překvapen. Kéž bych se mohl vrátit v čase a vychutnat si ten pocit, kdy jsem to tu viděl poprvé.“ Sledoval ji pátravýma očima, jak vystoupala nahoru a začala se kolem sebe rozhlížet. „Tohle byla jediná budova, která přežila požár na ostrově během občanské války. Všechny ostatní domy shořely. Později postavili na Hlavní třídě obchody, takže tu tenhle dům stál v ústraní celé roky. Zapomněli na něj všichni kromě těch ptáčků. Bývaly tu koňské stáje. Koukněte, tam dole, kde jsou teď dveře do dvora, do nich byl vchod. Váš byt stál tady, býval to podkrovní seník.“

Zoey se k němu překvapeně otočila. Copak její matka bydlívala v seníku? To by ji nenapadlo ani v těch nejdivočejších představách.

V tu chvíli se rozlétlo jedno z křídel skleněných dveří vedoucích na dvorek a vykročila z nich žena, přibližně čtyřicetiletá, s tmavými umaštěnými vlasy. Vypadala, jako by předtím snad tajně prohledávala něčí koš na špinavé prádlo. Měla na sobě sukni, pod ní kalhoty a vršek těla měla zahalen do asi třech rozličných košil, halabala pozapínaných. Vykulenýma zelenýma očima, které podtrhovaly její bláznivé vzezření, si Zoey měřila.

„Co tu chcete?“ rozječela se na mladou cizinku. „Co jste zač?“

„Tohle je Zoey Hennesseyová,“ představil jí Frasier novou spolubydlící. Ta jí mírně mávla na pozdrav. „Říkal jsem ti o ní dneska ráno. Právě se k nám stěhuje.“

„To se mi vůbec nelíbí. Ani trochu!“ Ukázala na Zoey. „Žádný hluk, rozumíte? Snažím se najít svůj ztracený příběh. Někde tu musí být a s tím vším randálem se vůbec nemůžu soustředit!“ Otočila se a vešla zpět do domu.

„To byla Lizbeth Limeová,“ vysvětlil správce, než se dívka stihla zeptat. „Však si na ni zvyknete. Jako my všichni. Ostatní jsou tichošlápci. Vedle ní bydlí Charlotte Lungrenová. Je to umělkyně. A na druhé straně zahrady má byt Mac Garrett. Pracuje po nocích. Vedle něj zase Lucy Limeová, Lizbetina sestra.“ Při představě, že v domě bydlí ještě další tvor podobný šílené Lizbeth, se Zoey celá otřásla. Frasier se usmál a chlácholil ji: „Nebojte. Lucy není žádný stěžovatel. Ona z bytu nikdy nevychází.“

„Nikdy?“

Frasier zavrtěl hlavou. „Nemá ráda společnost jiných lidí.“

„Ani své sestry?“

„Zejména její. Nechává si donášet potraviny a jiné nákupy přímo do bytu.“ Odemkl dveře na balkon. „Když už mluvíme o donáškách, včera sem dorazily vaše krabice z Tulsy. Nechal jsem vám je doručit až do bytu.“

Vešel dovnitř a sáhl po vypínači. Křišťálový lustr nad nimi se pestrobarevně rozsvítil. Budova připomínala geodu – zvenčí skalnatá, ale uvnitř blýskavá a nečekaně dekadentní.

Malý byt sestával z jediné místnosti. Nábytek zakrývaly bílé plachty, vše ostatní však vypadalo na první pohled příjemně: zlatě zbarvené parkety, obílené krovy a dlouhý kuchyňský kout s kýčovitými světle růžovými spotřebiči u protější stěny.

„Říkal jsem si, že bych měl to sundávání plachet nechat na vás.“ Podal jí klíče. „Kdybyste se chtěla na cokoli zeptat, dejte mi vědět. Jsem tu každý den až do pěti hodin.“

Dovnitř vlétla Holubice a přinesla s sebou závan vůně z těch zvláštních květů v zahradě. Otázky. Ano, Zoey jich měla spoustu. Tisíce. Ale jediná, která ji momentálně napadla, byla: „Co je to za stromy dole v zahradě?“

„Brugmansie neboli durmanovce. Lidově se jim říká andělské trumpety. Ten muž, který to tu renovoval, sem zasadil několik různých keřů a stromů, aby zjistil, co se ptákům líbí nejvíc. Prý to bylo to nejmenší, jelikož je musel vyhnat z hnízd. Sídlili totiž ve stájích. A jejich oblibě se těšily právě durmanovce.“

Holubice neklidně poletovala po místnosti. Odér květů roznášela jako stropní ventilátor. „Voní hodně silně.“

„Mohlo by to být i horší,“ řekl Frasier, a než z místnosti odešel, pokrčil rameny. „Taky si mohli oblíbit třeba pajasan, ten páchne po myšině.“

Zoey se musela usmát. Nad hlavou se jí prohnala Holubice. Byla doma. Odhodila krosnu na zem, klec položila tamtéž a okamžitě začala strhávat z nábytku ochranné plachty. V jednom rohu místnosti stál zářivě bílý kožený gauč, skleněný konferenční stolek a dvě křesílka. Naproti zase bílá postel, noční stolek a komoda.

Zoey začala netrpělivě otevírat jednu přihrádku za druhou v naději zjistit, co všechno se v nich skrývá.

Jenomže byly úplně prázdné.

Dokonce ani v šatní skříni nenašla nic než sadu růžového povlečení a osušek.

Začínala se jí zmocňovat panika. Ještě jednou se po místnosti rozhlédla, ale nenašla v ní absolutně nic, co by se dalo považovat za matčinu osobní věc. Nic. Dokonce ani pod matrací nebo mezi polštáři na gauči. Žádné fotky, žádné knihy s oslíma ušima, žádné rozepsané dopisy, adresáře ani oblečení v šatní skříni. Zůstal tu jen tenhle nábytek pokrytý prachem, nový a neosobní, jako by matka předtím, než před dvanácti lety zemřela, nechala ten byt celý předělat.

Zoey se usadila na tvrdou koženou sedačku a udiveně se kolem sebe rozhlížela.

Napravo stály krabice, které si nechala o pár dní dříve zaslat poštou. Byly v nich knihy a oblečení, tedy jediné věci, jež si chtěla odnést ze svého starého života. Bylo jí řečeno, že je matčin byt vybaven, a tak si v Tulse nechala všechen nábytek. Dnes ráno, když ji na letišti vyzvedával řidič Uberu, stál vedle domu náklaďák, který měl všechno její vybavení odvézt na charitu. Zoeyina nevlastní matka Tina neváhala ani minutu.

Zoey to však nepřekvapilo. Tina už celé měsíce spekulovala o tom, jak její pokojík předělá na jakousi řemeslnou dílnu. Dokonce ho i pojmenovala – Říše divů.

Nemůžu se dočkat, až začnu pracovat na Říši divů.

Ten pokoj bude pro Říši divů přímo dokonalý.

Zoey, začni si už balit věci, ať se můžu hned po tvém odjezdu vrhnout na Říši divů.

Zoey sáhla po svém batohu a vyskládala jeho obsah na konferenční stolek. Tyhle věci se bála poslat poštou: byl v nich notebook, tablet, telefon, důležité dokumenty a malá dřevěná krabička, v níž si schovávala těch několik málo cenností po matce.

Otevřela krabičku a vyndala z ní jedinou fotku. Byl to snímek Palomy, v červených botách a s vysoko vyčesaným culíkem z tmavých vlasů, který připomínal otazník. S krátkou ofinou a klenutým obočím potřebovala jen šátek kolem krku a jízdní kolo s košíkem, aby připomínala někoho z filmů pro pamětníky. Zoey netušila, ze kdy snímek pochází. Když se na to ptala otce, jen letmo na něj pohlédl a řekl, že nemá zdání. Ona ale předpokládala, že byl pořízen nedlouho poté, co se Paloma přestěhovala z Kuby do Států. Zoey tu historku znala nazpaměť. Sama pro sebe si ji jako dítě vyprávěla, občas si tu scénku v pokojíku i přehrávala. O Palomu a jejího bratra se staral jejich dědeček, chovatel ptactva. Po jeho smrti se sourozenci rozhodli z Kuby odcestovat na malém člunu. Na moři je zastihla bouře a Palomin bratr utonul. Na lodi obrácené dnem vzhůru se pak dívka udržela nad vodou celé tři dny, než ji nalezl rybář. Na té fotce vypadala tak mladě, příliš mladě na to, aby zůstala na světě sama samotinká, a i na to, aby se brzy po příjezdu do Ameriky dala dohromady se Zoeyiným o mnoho let starším otcem. Po čtyřech letech, které spolu ti dva strávili v Jižní Karolíně, odešel Zoeyin otec do důchodu a společně se přestěhovali do Tulsy, odkud pocházel. Paloma se však na toto místo často vracela, někdy tam se Zoey, v té době malým miminkem, trávila i celé týdny. Právě do tohoto bytu, který jí Zoeyin otec koupil hned ze začátku jejich vztahu jako poněkud extravagantní dárek.

Zoey vstala a přešla k růžové lednici. Fotku k ní přichytila pomocí magnetky s logem jednoho z místních obchodů. Od rána nic nejedla – samým vzrušením nedokázala pozřít ani sousto –, a tak automaticky sáhla po stříbrném madle spotřebiče a otevřela dveře. Civěla na prázdný obsah lednice a uvědomila si, že potřebuje nejprve zajít na nákup, jenže netušila kam.

Zavřela dveře a opřela si o ně čelo. Najednou se cítila velmi osaměle.

Ona to ale zvládne.

Rozhodně.

W

Bylo již po půlnoci, ale Zoey stále seděla na podlaze balkonu, zády opřená o kamennou zeď. Vzduch byl tak vlhký, že si na něj téměř bylo možné sáhnout. Nepohnula se ani větvička.

Bůh zadržuje dech.

To jí matka svým tajemným přízvukem špitala do ucha pokaždé, když vítr naráz ustal a celé okolí utichlo, jako by to způsobila ona sama. Zoey se domnívala, že to byla tak trochu lidová vypravěčka. Zdálo se, že jí občas to, co je skutečné a co ne, splývalo dohromady.

Všichni čtyři Zoeyini sousedé byli doma. Právě zahlédla onoho muže pracujícího po nocích, Maca, vejít do budovy. Z jeho bytu se linulo světlo až na terasu. Umělkyně Charlotte, s bytem na druhém konci zahrady, už šla spát, nejspíš po boku mladíka, jehož si předtím přivedla jako doprovod. Když vcházeli do zahrady, viděla ji, jak mu naznačuje, že se má chovat tiše. Ukázala přitom na byt Lizbeth Limeové, nejspíš nechtěla vyrušit právě ji.

Co se týče samotné Lizbeth, ta byla stále ještě vzhůru, u ní se svítilo jako o život. Její sestra Lucy měla sice zhasnuto, u dveří však bylo vidět pohybující se žhnoucí oranžový bod, snad z cigarety, kterou Lucy kouřila sama v potemnělém bytě.

Zoey bylo jasné, že by si měla jít lehnout. Měla za sebou náročný den. Uvnitř se ale cítila stísněně a opuštěně. Holubice beztak ještě poletovala venku. Právě zaslechla mávání jejích křídel, když pták přeletěl zahradou a nakoukl pod nízké stromy, očividně zaujatý tyrkysovými ptáčky.

Holubice se snažila vytěžit z dané situace co nejvíce, stěhovala se sem však proti své vůli. Jenomže soudě podle toho, jak Zoeyině otci a nevlastní matce celá léta převrhovala sklenice a kradla různé cetky – zkrátka dělala vše proto, aby jim znepříjemnila život –, netoužila ani zůstat v Tulse. Toho ptáka někdy nebylo vůbec snadné potěšit. Dopoledne si Zoey v letadle myslela, že se snad zblázní. Holubice jí seděla na hlavě, klovala ji do vlasů, a právě kvůli tomu se dívka rozhodla zavřít ji v taxíku do klece. Netušila, proč se ten zpropadený pták rozhodl, že jí bude po cestě dělat doprovod, když si mohl do cíle jednoduše doletět sám. Nedávalo jí to smysl.

Ostatně, smysl nedával ani ten neviditelný pták sám
o sobě.

Holubice prolétla Zoey kolem hlavy, málem se přitom zachytila o její vlasy. Zoey mávala rukama, aby ji od sebe odehnala. Ten pták však vždy věděl, kdy dívka tráví až moc času přemýšlením. Potřeboval akční život a realističnost, což Zoey považovala za malinko pokrytecké.

Slyšela, jak přistál na proutěné ptačí kleci. Předtím ji umístila na růžovou lednici. Pták na ni vrkal, aby k němu přišla blíž, jenže jí se nechtělo. Byla tak rozrušená, jako by jí tělem proudila elektřina. Měla velmi intenzivní předtuchu, že se něco stane.

Bůh zadržuje dech.

Svědila ji kůže. Přišlo jí, že je matka vedle ní a šeptá jí ta slůvka přímo do ucha. Vnímala svou nervozitu, nevěděla ovšem proč. Copak se právě kvůli tomu nerozhodla jít studovat vysokou školu sem? Aby díky tomu mohla bydlet v tomhle bytě a připadat si, že je matce víc nablízku, a aby měla o pauzách kam se uchýlit – někde, kde si konečně bude připadat jako doma?

V tu chvíli se otevřely dveře Charlottiny terasy a z nich se vykradl ten mladý muž, kterého si žena předtím přivedla. Byl celý potetovaný a zdálo se, že snad ta tetování ve tmě ožívají. Sčísl si dlouhé rovné vlasy z obličeje a štrádoval si to zahradou směrem k brance. Při chůzi se sám pro sebe usmíval, jako by mu prošlo něco nekalého. Z křoví vylétlo hejno tyrkysových ptáčků a vrhlo se na něj. Mladík se rozeběhl a tiše do noci nadával.

Holubice opět zavrkala a Zoey neochotně vstala a popošla k ní se slovy: „Asi se s nimi trochu skamarádím – s umělkyní Charlotte, nočním pracantem Macem a se sestrami Limeovými.“

Pomyslela si, jestli si vůbec pamatuje, jak se přátelství navazují. Její poslední opravdovou přítelkyní byla Ingrid, jenže to bylo těsně po skončení základní školy. Jistě to však nemůže být tak těžké.

Holubice mlčela, z čehož si Zoey odvodila, že se jí ten nápad nezamlouvá.

„Co mám asi tak celé léto dělat?“

Slyšela, jak Holubice netrpělivě mává křídly, jako by chtěla říct, že si to mladá dáma měla promyslet předem. To měla ostatně udělat i s mnoha dalšími věcmi. Jako například, kam si má dojít na nákup.

Předtím se Frasiera zeptala, jestli se někde v docházkové vzdálenosti nachází obchod. Vlastnila auto, které velmi milovala, a koupila si ho už vloni v létě. Jenže to měli na ostrov převézt až za pár týdnů. Frasier ji nasměroval k nedalekému trhu, oblíbenému u turistů. Zoey si vlastně potraviny nikdy dřív pořádně nenakupovala. Maximálně tak chipsy a bílý chleba po cestě z brigády v Kellově antikvariátu. Sendviče s brambůrkami byly jedním z mála jídel, u nichž si vybavovala, že jí je dělávala matka. Třebaže měla dospělá žena víc peněz, než dokázala utratit, vždy jedla skromně jako to hladovějící děvče na ztroskotané lodi, snažící se dostat do Ameriky. Zoeyin otec byl při péči o ni, po smrti její matky, naprostým opakem praktičnosti, a dívka se teď trápila tím vším, co se u nich v domácnosti objevovalo úplně automaticky – třeba sůl, máslo nebo toaletní papír. Nikdy dřív to kupovat nemusela, a tak celý večer strávila přidáváním nových a nových položek na nákupní seznam.

Přešla k lednici, aby do ní znovu nakoukla. Hleděla na vyrovnané řádky limonády Snapple a Orangina, kostky sýra a obří rajčata, která si odpoledne přinesla z obchodu. Měla dojem, že se dívá do zrcadla po nějaké dramatické změně účesu a sama sebe nepoznává. Kdo byla tahle osoba, která má v růžové lednici kus tvrdého sýra? Když dveře otevřela, temný byt osvětlil paprsek světla. Malé lahvičky s limonádou zacinkaly, přesto však nebylo možné neslyšet těžké žuchnutí vycházející z jednoho z bytů pod ní.

Zoey zaskočeně zavřela lednici a otočila se. Vrátila se na balkon a spatřila Maca, mohutného rusovlasého muže, jak vchází do svého bytu. Rozhlížel se, nejspíš ten zvuk také zaslechl.

Něco se stalo, něco podivného.

Událost po sobě zanechala tichý, přízračný dojem.

Jelikož Zoey strávila přílišnou část svého života jako outsider, nebyla zvyklá vyhledávat pomoc, jakmile se něčeho bála. Nijak zvlášť odvážná si sice nepřipadala, spíš se chtěla vyhnout případnému zklamání, kdyby ji ten dotyčný odmítl. Momentálně však až bolestně toužila po něčem, co nešlo pojmenovat. Chvíli se zaobírala myšlenkou, že pošle svému otci esemesku, jenže on se ani na tu její poslední, kdy mu psala, že do Charlestonu doletěla v pořádku, nenamáhal odpovědět.

Pozorovala Maca, jak vchází zpět do bytu a zavírá za sebou dveře, zdánlivě utvrzen v domněnce, že se nic špatného nestalo.

Než stihla Zoey zavřít a zamknout dveře vlastního balkonu, pohledem ulpěla na bytě Lucy Limeové. Cigareta poblíž skleněných dveří stále žhnula, jako by Lucy všechno sledovala.

A Zoey měla takové divné tušení, že Lucy věděla přesně, k čemu v domě před chvílí došlo.

Kapitola 2

Holubice ťukala zobákem do dveří.

Před pouhými několika minutami se Zoey konečně podařilo usnout. Snažila se ptáka ignorovat, jenže to nešlo. Naopak, ťukání bylo čím dál tím hlasitější. Nakonec tedy vstala a přešla na druhou stranu tmavého bytu. Jakmile roztáhla na dveřích závěsy, pronikly dovnitř sluneční paprsky, které ji téměř oslepily. Cítila, že má Holubici těsně vedle sebe.

Chmýrka se v zahradě neklidně překřikovala, evidentně z čehosi silně rozrušená. Jejich pípání připomínalo padající déšť v lese. Nebylo divu, že ten její hloupý pták chtěl také ven. Holubice se neustále musela do všeho míchat.

Navzdory štěbetajícím tyrkysovým ptáčkům slyšela zespoda nějaké hlasy. Právě se chystala vrátit se zpět do postele, když zaslechla praskání policejní vysílačky a zůstala šokovaně stát.

Policie?

Vešla na balkon a shlédla dolů, kde uviděla dva policejní důstojníky, jak stojí na terase Lizbeth Limeové a hovoří o něčem s Frasierem. Chmýrka kolem nich poletovala jako zběsilá. Několik z nich přistálo Frasierovi na ramenou. Jedno se mu usadilo na hlavě jako nějaký nóbl klobouk.

Zoey uslyšela jakési řinčení, a když se tím směrem podívala, zahlédla, jak zahradou prochází muž se ženou a tlačí vedle sebe prázdné pojízdné lůžko. Frasier a policisté ustoupili, aby mohli vejít do Lizbetina bytu. Zdálo se, že se ti dva dovnitř vyloženě těší, jelikož to znamenalo uniknout pronásledování malých ptáčků.

Zoey zpozorněla.

Co se Lizbeth přihodilo?

Okamžitě sešla po schodech, byť svou Holubici před chvílí nařkla z toho, jak je hlučná.

Došla až dolů a mířila přes zahradu k Lizbetině terase. Čekala tam na Frasiera a přitom si okusovala kůžičku na nehtu.

Stále měla na sobě kraťasy a tričko z předchozího večera. Už odmala nespávala v pyžamu, ale pravý důvod toho pochopila až po matčině smrti. Otec vždycky o Palomě hovořil stylem, že je zákeřně a naschvál opustila, jako by někam odjela na obyčejnou dovolenou. Zoey začala tehdy spát oblečená kvůli tomu, že až se matka konečně vrátí, ona sama z otcova domu okamžitě odjede. Poté co se otec o rok později znovu oženil, Zoeyina nevlastní matka se čas od času nechala slyšet, že má to děvče prapodivný zvyk – ostatně její dvě malé děti z předchozího manželství spávaly v krásných pyžamkách. Zoeyin otec věděl přesně, proč to jeho dcera dělá, nicméně pokaždé jen pokrčil rameny. Jméno Paloma nevyslovoval rád, a o nic víc ho neměla v oblibě ani jeho nová žena.

Frasier domluvil s policisty a z Lizbetiny terasy vyšel ven. Směrem k Zoey, kolem které přímo procházel, se ani nepodíval.

„Frasiere?“ oslovila ho a on se konečně otočil. „Co se stalo?“

Natáhl se k ní a poplácal ji svou pevnou kostnatou rukou po paži. Intenzita toho dotyku ji téměř vyvedla z míry. Byl statnější, než vypadal. „Lizbeth v noci zemřela. Nedělejte si kvůli tomu starosti.“

Kromě její matky jí ještě nikdo nikdy nezemřel. Ona Lizbeth ale stejně vlastně neznala. Své nové sousedy uviděla poprvé včera večer, a tak měla pocit, že jí snad něco podstatného uniklo. „Jak?“

„Spadla ze žebříku a zavalila ji knihovna.“

Počkat, Zoey přece věděla, co se stalo. Věděla přesně, kdy k tomu došlo. „Já jsem v noci něco slyšela!“ zvolala. „Jakoby žuchnutí.“

Přikývl. „Mac tvrdil totéž.“

„No jistě,“ opáčila, neboť si vzpomněla, že muž v noci po tom žuchnutí otevřel dveře. „Byla to teda jen nehoda?“

„Ano.“

Zoey pohlédla směrem k bytu Lucy Limeové. Co k tomu mohla dodat? Že Lucy seděla v noci potmě v bytě a bez skrupulí si po tom žuchnutí pokuřovala? A co ten Charlottin přítel, který z domu tak záhadně odešel?

„A co ona?“ zeptala se a ukázala na Charlottiny dveře. „Taky to slyšela?“

Charlotte v tu chvíli otevřela, vypadala ospale a tvářila se ukřivděně. Na sobě měla stejné letní šaty bez ramínek jako včera. Vyšla ze dveří téměř ve stejnou chvíli, kdy ze sousedního Lizbetina bytu vyjelo pojízdné lůžko. Nebylo možné přehlédnout na něm položené zakryté tělo. Charlotte automaticky vyděšeně o krok ustoupila. Všichni tři setrvali v tichosti, zatímco zřízenci odváželi tělo ze zahrady pryč.

Charlotte se obrátila k místu, kde postávali Frasier se Zoey. Šokem nedokázala vydat ani hlásku.

„Lizbeth v noci zemřela,“ vysvětlil jí správce, ještě než stačila cokoli říct. „Omluvte mě, musím zavolat pár lidem.“

Po jeho odchodu se Charlotte konečně vzpamatovala. „Jak k tomu došlo?“ Hlas měla chraplavý, očividně právě vstala. Zvedla ruce a svázala si jemné blond vlasy na temeni do drdolu.

Zoey si její dotaz vyložila jako svolení, aby popošla k ní na terasu. Ze svého vzdáleného balkonu byla včera schopna zaznamenat jen to, že se umělkyně oblékala nejspíš do šatů ze second handu a vozila se na starém pudrově modrém skútru. Zblízka působila ještě zajímavěji. To, co z dálky připomínalo tetování na pažích a nohou, bylo ve skutečnosti namalované henou. Některé z kreseb byly tmavší čili z nedávné doby, jiné zase začínaly blednout téměř do barvy její pleti, spíš jako stopy v písku. Měla úzký obličej, obrovské modré oči a nepoddajné světlé obočí. Bylo přímo fascinující se na ni dívat, jako na umělecké dílo, které člověk musí nejprve dlouho obhlížet, než mu začne dávat smysl. „Frasier říkal, že ji uprostřed noci zavalila knihovna,“ řekla Zoey. Charlotte přejížděla pohledem z jednoho policisty na druhého. „Nepřipadá vám to divné?“

„Divné?“ zopakovala Charlotte jakoby zpomaleně. „Ne. Ona tam pořád něco přesouvala z místa na místo.“

„Slyšela jste něco?“

„Ne. Já jsem si na ten hluk už zvykla. A včera v noci jsem...“ Zarazila se. „Tvrdě spala.“

„A co ten chlapík, co byl u vás?“

Charlotte zpozorněla. „On je tu pořád?“

Zoey zavrtěla hlavou. „Viděla jsem ho odcházet okolo jedné ráno.“

„Aha. To byl jen kamarád,“ vysvětlila nepřesvědčivě. Nato se beze slova obrátila zpátky do bytu a začala zavírat dveře.

„Počkejte,“ zastavila ji Zoey, zaskočena tím, že se žena očividně ani nehodlala rozloučit. Podala jí ruku. „Já jsem Zoey Hennesseyová. Právě jsem se přistěhovala. Bydlím v té garsonce.“

Žena jí rozrušeně potřásla rukou. Měla úplně ledovou kůži. „Ahoj, já jsem Charlotte.“

„Těší mě!“ řekla Zoey, zatímco za sebou její nová známá zavírala dveře.

Chvilku na ně zklamaně civěla. Potom se otočila a rozhlédla se po zahradě. Přemýšlela, co má dělat.

S povzdechem se vydala zpět do bytu.

W

Charlotte zevnitř slyšela, jak Zoey konečně odchází. Sesunula se podél zdi.

Teprve před pár minutami ji probudily ty divné hlasy vycházející ze zahrady. Ve Chmýříčkově se nikdo neobtěžoval s přátelskou nezávaznou diskuzí. Nechtěli totiž riskovat střetnutí s Lizbeth Limeovou, Charlottinou sousedkou, která ráda strkala nos do cizích věcí. Charlotte věděla, že Lizbeth dokázalo cokoli šíleně vytočit. Předtím vstala a rychle došla do obýváku, kam se Benny v noci uložil na gauč. Chtěla ho varovat, aby teď nevycházel ven, nebo dostane od sousedky vynadáno.

Jenže Benny byl už pryč.

A Lizbeth po smrti.

Na to, aby se nad tím teď zamýšlela, měla moc velkou kocovinu.

Potřebovala se napít. Hodně. Nechala dveře dveřmi a prošla obývákem se starou kamennou podlahou a přiznanými stropními trámy. Místnost byla vybavena jen pohodlným žlutým gaučem a židlí, kterou si koupila v bazaru, když se sem stěhovala. Na nábytku jí nikdy moc nezáleželo, ostatně tenhle byt byl dostatečně krásný sám o sobě. Kdykoli se přestěhovala, všechen nábytek pokaždé hned prodala. Pro ni byla podstatná jen nemovitost sama o sobě. Tu pokaždé při stěhování rovnou koupila, ať byla sebemenší. Když byla ještě v pubertě, o takovémto bohémském stylu života sice vůbec nesnila, ale zkrátka nikdy nedokázala překonat svou potřebu nějaké bydlení vlastnit. Nechtěla žít jako její matka, která zůstávala v tom, jestli bude mít střechu nad hlavou, závislá na ostatních.

Deka, kterou v noci přehodila přes Bennyho, ležela zmuchlaná na podlaze vedle gauče jako zmačkaný balicí papír. Sehnula se, aby ji sebrala ze země, a zamotala se jí hlava. S Bennym v noci divoce popíjeli a oba nadávali na to, že jim v cukrovarnickém skladu, umělecké enklávě, kde oba tvořili, zvedají nájem. Jelikož si nemohli vyšší nájem dovolit, budou nuceni se svých prostor vzdát. Včera tam byli naposledy. Benny, řezbář, s nímž nikdy nijak hlouběji nehovořila, se nečekaně nabídl, že jí pomůže donést domů krabice s potřebami na malování henou, protože na svém skútru by cestu musela absolvovat několikrát.

Zaujalo ji Bennyho opilecké nadšení a plánování, že si na ostrově společně najdou prostory, kde se budou moct věnovat svému umění. Neměla na Bennyho žádný kontakt. Nepředpokládala ani, že by měl něco jako vizitky. Třeba právě dělal něco úžasného, například kupoval pomerančové šátečky v jednom pekařství na Hlavní třídě. Však on se vrátí, opakovala si v duchu, a pak spolu můžou jít hledat nové místo. Bylo fajn se s někým v této záležitosti spolčit.

Život jde dál.

Už zažila horší věci.

V maličké kuchyňce, bílé a čisté, která patřila mezi její nejoblíbenější části bytu, Charlotte ze skříňky vyndala sklenici a naplnila ji vodou z kohoutku. Kožený batoh stále ležel na pracovním pultu. Zatímco pila, zprvu si to neuvědomila. Pak však sklenici odložila na pult. Tělem jí prostupoval zvláštní neklid.

Natáhla se po batohu a vytáhla z něj peněženku. Se zadrženým dechem ji otevřela.

Byla prázdná.

Okamžitě vysypala všechen obsah batohu a prohledávala jej. Nejprve zběsile, poté odhodlaně, aby se ujistila na sto procent.

Benny, který podle všeho snášel alkohol lépe než ona, jí sebral všechny peníze.

Běžela zpět ke vstupním dveřím a otevřela je. Na Lizbetině terase ještě postávala policie.

Na policistku, která se k ní obrátila, se Charlotte usmála. Nikdy na sebe nechtěla příliš strhávat pozornost, alespoň co se příslušníků týče. Ustoupila o krok zpět a zavřela za sebou dveře. Silou vůle se snažila domluvit svému srdci, aby přestalo tak divoce tlouct.

Ať se stěhovala kamkoli, veškeré prostředky z prodeje předchozího bytu šly rovnou do toho nového. To byla jediná jistota, kterou si dopřávala. Pak ale už finance příliš neřešila a žila spíš z ruky do pusy. Peníze, které schovávala v batohu, však nutně potřebovala. Bylo to poprvé, kdy se dokázala sama o sebe postarat čistě jen díky heně, o čemž v pubertě přímo snila. Intenzivně pracovala a spořila si několik týdnů od té doby, kdy se dozvěděla, že se bude zvyšovat nájem. Chtěla si tak zaopatřit, že bude mít z čeho žít, než si najde jiné prostory. Měla rezervu, říkala jí polštář. Teď byl polštář o dost tenčí než dřív.

„Ten parchant, parchant, parchant!“ šeptala rozčileně a ze všech sil se snažila nerozbrečet. Byla v háji. Za poslední měsíce se tolik naplakala, tak moc, že z toho nemohla ani popadnout dech, a to kvůli rozchodu s Asherem – tomu jedinému, čeho kvůli stěhování na ostrov Mallow litovala. Její matka také tak zoufale plakala a Charlotte to vždycky připadlo sobecké a zbytečně dramatické. Během jejího dětství se událo tolik otřesných věcí, a matka nikdy nedovedla udělat nic jiného než se rozplakat.

Celý život se snažila nechovat se stejně, ale přitom dopadla přesně opačně, než si přála.

Další zoufalá umělkyně, která se ocitla bez peněz a se zlomeným srdcem.

W

Frasier seděl ve své kanceláři a slyšel, jak se chmýrka venku začala pomalu uklidňovat. Policie tedy nejspíš odešla. Mírně zavrtěl hlavou. Starý Otis, nejstarší ze chmýrek, stále usazený v jeho vlasech, se zavrtěl, ale dál se nehýbal. Asi usnul.

Frasierův pracovní stůl byl pokrytý skicáky a pastelkami. S malováním začal až v pozdějším věku a maloval jedině ptáčky, pořád dokola, zpravidla uprostřed parného dne, kdy bylo příliš vedro na to, aby pobýval v zahradě. Na zdi před sebou měl zavěšené obrázky chmýrek – bylo jich tolik, že visely v několika vrstvách, připomínajících vystřihovánky s motivem tyrkysových ptáčků.

Chvilku na ně hleděl, pak si sundal dioptrické brýle se silnými skly a promnul si oči. To bylo ale divoké ráno.

Dosáhl věku, kdy spíš mohl hovořit o lidech, jež znával dřív, než co znal v současnosti. Pár jeho přátel ho po své smrti, než z tohoto světa odešli nadobro, ještě navštěvovalo. To se mu stávalo celý život. Jako chlapec se těchto návštěv děsil, teď už mu však vrásky nedělaly. Většinou se jednalo o krátké střetnutí – záblesk v koutku oka, závan vzduchu v místnosti, kde bylo jinak absolutní bezvětří, nebo nějakou zvláštní vůni.

Některé návštěvy, ať už ze strachu, zmatení, nebo něčeho nedokončeného, trvaly déle.

Jednou z nich bude bezpochyby Lizbeth.

Byla s ním právě teď v kanceláři a on vycítil její netrpělivost, jako by přemýšlela, kde se to vlastně nachází.

„Já nevím, kde je,“ řekl jí, jelikož se domníval, že jde o jejího syna. Pravděpodobnější však bylo, že ji zajímalo, co se stalo s tou její zpropadenou historkou. „Já ho najdu, ovšem pochybuju, že se vrátí domů. Dokonce i teď.“

Lizbeth však neposlouchala. Živá i mrtvá byla tím nejhorším posluchačem, jakého kdy potkal.

Než se její syn Oliver vydal před pár lety na univerzitu, požádal Frasiera, aby na Lizbeth pravidelně dohlížel. Navzdory složitému vztahu se svou matkou a tomu, že se snažil od ní dostat co nejdál a nejrychleji, si stále dělal starosti s tím, jak se jí bude dařit, až ji opustí.

Lizbeth se do Chmýříčkova přestěhovala, když byly chlapci teprve tři roky, takže ho Frasier viděl vyrůstat a pomáhal jí ho vychovávat, jak nejlépe dovedl. Lizbeth rozhodně neoplývala mateřskými pudy. Přesto Frasier doufal, že budou schopni sdílet alespoň fakt, že jim oběma chlapec obrovsky chyběl. Brzy však bylo jasné, že Lizbeth nemá o žádné povídání ani poslouchání zájem. Jakmile to Frasier konečně pochopil, začal se bavit tím, že jí dennodenně vyprávěl různé vymyšlené historky, jak jednou ztroskotal spolu s anglickou královnou nebo jak se připojil ke skupině zlodějů převlečených za Santa Clause, kterým se na Štědrý den podařila největší krádež v historii, když vyloupili jedno obrovské americké obchodní centrum. Jednou si vymyslel i to, že se do ní bláznivě zamiloval, a požádal ji, ať s ním uteče k jedné nudistické komunitě na Korsice.

Ona na to nikdy neřekla ani slovo. Permanentně cosi třídila a sepisovala a sama pro sebe si špitala: „Vím určitě, že to tady někde bylo.“

Většinu času trávila tím, že něco hledala. Za posledních pár let to byl příběh o ní, který toužila zadat k napsání Roscoeovi Avangerovi. Ten příběh prý byl uložen v některé z mnoha krabic. Jednou týdně jí Frasier uklízel kuchyň a koupelnu, ostatní nemělo smysl, což byla vážně škoda. Ty prostory, byť malé, byly přímo nádherné. Frasier likvidoval veškeré zkažené, plesnivé nebo shnilé předměty, aby budovu nezamořili paraziti, na něž by si ostatní obyvatelé posléze mohli stěžovat. Stěžovali si už tak dost na Lizbeth samotnou. Sepisovala si totiž všechno, co ostatní dělali, což byl bezpochyby nějaký druh zločinu. Podávala mu papíry plné poznámek o ostatních, které Frasier pokaždé rovnou vyhodil.

Dnes ráno mu hned bylo jasné, že se stalo něco špatného. V bytě bylo až nepřirozeně ticho, žádné šustění papírů, žádná ženina kinetická energie, která se jinak odrážela ode zdi ke zdi a neměla kam uniknout. Mrtvolu našel pod převrácenou knihovnou obsahující stovky a stovky výtisků slavné knihy Roscoea Avangera Sladký Mallow. Nakonec se mu podařilo sejmout z ní těžký kus dubového nábytku, přičemž nadával jako špaček, jelikož zamlada by to zvládnul jako nic, a teď se tolik nadřel. Ještě víc však nadával na tu zatracenou knihu. Jenže už bylo příliš pozdě. Lizbeth musela zemřít před několika hodinami. Usadil se na komínek knih vedle těla a vytáhl z kapsy telefon, aby přivolal pomoc. Zatímco vyčkával, to ticho ho rozčilovalo, a tak zesnulé ženě vyprávěl příběh o tom, jak v dětství nalezl u dědečka na dvorku diamantový důl.

Frasier si opět nasadil brýle a odtlačil se v křesle na kolečkách na druhou stranu kanceláře, kde měl skříňku s dokumenty vedle nástěnky s rozpisem prací, které bylo potřeba udělat, krmivem pro ptáky a seznamem ztrát a nálezů, na němž byly věci ukradené chmýrky. Takoví legrační zlodějíčci. Většina lidí je považovala za malé otravy, ale on se z jejich přítomnosti těšil. Trvalo mu celý život, než jim porozuměl, ovšem i něco, co není vždycky k užitku, má svou hodnotu. Tak se koneckonců naučil žít sám se sebou.

Vytáhl ze skříňky složku označenou jménem Lizbetiny sestry Lucy a pak se s židlí odšoupnul zpět ke stolu. Otis se mu stále pohupoval ve vlasech. V dokumentaci našel číslo na Lucy. Když na ni předtím zaklepal, neotevřela mu, což ostatně nebylo nic nového. Neotevírala nikomu.

„S tím diamantovým dolem jsem si vymýšlel,“ řekl duchovi Lizbeth a vytočil číslo její sestry. „Ale ta historka s anglickou královnou? To byla čistá pravda.“ Cítil, jak se Lizbeth neklidně vrtí. „Co, ty mi nevěříš? Pořád mi posílá blahopřání k narozeninám.“