Siegfried Lenz

Einstein přeplouvá Labe u Hamburku

Přeložila Jana Zoubková

EINSTEIN ÜBERQUERT DIE ELBE BEI HAMBURG

Copyright © 1975 by Hoffmann und Campe Verlag, Hamburg

Translation © Jana Zoubková, 2024

ISBN 978-80-207-2222-5

Obsah

Zkouška

Případ na hranici

Mužstvo

Páska na oči

Bolesti jsou přípustné

Trest

Einstein přeplouvá Labe u Hamburku

Pan a paní S. očekávají hosty

Jako u Gogola

Zákony volného pádu

Osmnáct diapozitivů

Vlny Balatonu

Fantazie

Ediční poznámka

Zkouška

Hleďme, Jan Stasny stoupá na eskalátor nové stanice metra a při plynulém sjíždění se otáčí a mává své ženě a bývalé kolegyni ze studií, která stojí v zeleném svetru u okna bytu, a nejenže mu taky mává, ale tiskne pravý palec do dlaně a třese rukou, což zezdola vypadá, jako by klepala na okno. Podsaditý muž s černými vlasy a kalmyckýma očima ví, co míní, co by mu ráda dala s sebou na velkou ústní zkoušku, na niž teď jede v černém obleku s aktovkou pod paží, dnes v ní má jen cigarety a prázdný poznámkový blok. Usmívá se, při jízdě dolů dává najevo sebedůvěru, nakonec se mu ještě podaří rychlé uklidňující gesto, máchne rukou do vzduchu jako tonoucí, jehož hlava je už pod hladinou: Buď úplně v klidu, víš, že to proběhne dobře, jen buď v klidu. Takže to začalo.

Žena se chce otočit od okna, když si všimne, že na její mávání někdo reaguje a opětuje ho. Na plošině speciálního vozu vysunuté vysoko pod lampy, které se osazují novými zářivkami, stojí dva chlapíci svlečení do půl těla, mávají a gesty jí naznačují, aby seskočila na plošinu potaženou červenobílou látkou. Vedro se vaří nad asfaltem, chvěje se nad kovem bičíkovitých lamp. Pojď přece, zajedeme až k oknu, když to musí být, chytíme tě. Odpoví s okázalou nedbalostí, ustoupí, zavře oči před sluncem, které se odráží od zdí protějších domů. Byl to zvonek u dveří?

Zdravím, mami, ano, Jan už odešel, tak se do toho pustíme, dej mi tašku, můžeš začít hned tady v obýváku, ale nejdřív si vydechni. Matka se protáhne kolem plakátů z výstavy moderní fotografie, sundá si klobouk, položí ho na jednu z polic knihovny sestavené z cihel a vlastnoručně nařezaných a bíle nalakovaných prken. Rukou přejede po látkové panence s namalovanou admirálskou uniformou. Tu jsi udělala ty, Sento? Dala jsem ji Janovi k narozeninám. Malý kulatý stolek je pokrytý knihami a důvěřivě popsanými sešity, na dně špinavých hrnků od čaje leží hnědě naduřelé plátky citrónu. Ještě jednou jsme Jana vyzkoušeli, mami, včera odpoledne, včera večer. Charles řekl, že Jan obstojí summa cum laude, rozhodně bez problémů. Dnes večer bude po všem.

Matka se s přehnanou opatrností vyhne gramofonu, který stojí na tvrdých kokosových běhounech, táhnou se po celé podlaze pokoje až do vedlejší místnosti oddělené příliš krátkým závěsem. Na vlastnoručně vyrobeném nočním stolku vedle gauče škrtí legrační kravata dózu na bonbóny plnou barevných skleněnek. Cestovní budík jako těžítko na rozevřené knize. Senta si zapálí cigaretu, sroluje ložní prádlo, zmáčkne ho, nacpe do peřiňáku a na posteli uhladí přehoz. Tos vykouřila všechny tyhle cigarety? Byl tady Charles a Heiner, celou noc jsme biflovali. Ode dneška bude všechno jinak.

Těsný zelený svetr je v podpaží zplstnatělý, zčernalý potem, kalhoty na malém pevném zadku jsou ošoupané od beztvaré kožené sedačky, na níž pár stehů prasklo, jako by chtěla zvracet. Matka to vidí, když Senta s cigaretou mezi rty pracuje u postele, bosá, protože jí tvrdá kokosová vlákna nevadí. Věř tomu nebo ne, mami, ale já nebyla čtyři měsíce u kadeřníka.

Kde jste to vzali, zeptá se matka. Na zavěšené polici mezi plyšáky, nasbíranými mušlemi a malými mosaznými zvonky z koňského postroje stojí dřevořezba, působivě tříbarevně kolorovaná, svatá rodina, Josef s úzkýma očima a Marie s baculatými tvářemi užasle naslouchají věkovitému Ježíškovi, který rodičům něco předčítá a má zřetelně Janovy rysy – ostrý profil, klidný vyzývavý pohled a měkká ústa kontrastující s výrazem očí. Jo tohle. Byl tady Janův nejmilejší strýček, živil se tím už dřív, však víš, v Suvalkách, a teď si tím vydělává zas, v Hamburku jich prodal přes osmdesát. Deputát, řekl nám, tahle soška je náš deputát, protože použil Jana jako model.

Matka odhrne rezavě rudý závěs – tak to je pořád ještě Sentin pokoj: masivní skříň se zdá spokojená s každým místem, na které se postaví, postel zaklíněná mezi skříní a parapetem, pendlující mobil s různě velkými rybkami, které beznadějně honí jedna druhou, tranzistorák a na zdi Marcel Marceau podobný motýlu právě opouští život. Prohlíží si místnost způsobem, v němž není patrný ani souhlas, ani námitka, není to ani zvědavost, co vede vysokou ženu s pihovatou světlou pletí kolem polic a postelí, nanejvýš přání vzít na vědomí případné změny, jen pro sebe. Ale tady je meziprostor.

Přinesla jsem vám květiny, Sento, říká směrem ke skříni, která kdysi patřila její matce, a Senta, která si stahuje přes hlavu zelený svetr, bosa přijde blíž. Máme jen jednu vázu, mami, myslím, že je v koupelně. Promiň, mám toho šíleně moc, nejdřív kadeřník, pak rezervovat stůl a nakoupit na večer, to přijdou ostatní. A vykoupat se. Můžeš to udělat?

Senta si obleče sukni, blůzu, přitáhne si boty na vysokém podpatku, před velkým zrcadlem si energicky pročeše vlasy, naklání přitom hlavu ke straně. Ne, mami, nelituju, že jsem studium vzdala, stačí, když závěrečné zkoušky udělá Jan, oběma nám to stačí. Však víš, je stejný jako lidi v jeho vlasti, všechno dělají s rozvahou, nejsou choulostiví, když si dopředu naplánují celá léta a řeknou, nejdřív bude tohle, potom tohle, tak se toho pořadí drží.

S výkřikem se vrhne do vedlejšího pokoje, cigareta spadla z popelníku, řeřavý konec vpálil do vlastnoručně vyrobeného nočního stolku zase jednu neodstranitelnou skvrnu. Sentu to tak rozhodí, že cigaretu odnese do kuchyně a podrží ji pod proudem vody. Krátce zasyčí, papír zčerná, čerň se táhne až k filtru, mokrá cigareta letí do odpadkového koše. Senta se otočí k matce, která za ní nese tašku, a zdvihne ji na kuchyňský stůl. Zezadu položí matce dlaně nad lokty, stiskne, stiskne ještě víc, jako by chtěla stlačit její širokou hruď. Promiň, tolik na tom záleží, všechno směřovalo k dnešnímu dni, je jako ucho jehly, když se jím člověk provlékne, uleví se mu. Je to přece taky, svým způsobem, moje zkouška. Já to přece chápu, reaguje matka, a už se o mě nestarej, vyznám se tu, tolik se toho u vás za ty čtyři měsíce nezměnilo. Udělej si něco k pití, mami. Ano, ano.

Látková taška přes rameno, sluneční brýle z police, teď už jenom stužku, sametovou stužku, kterou si sváže vlasy. Je zrcadlo spokojené? Senta vymáčkne malý bezbarvý červík z tuby s hydratačním krémem, rozetře ho v dlaních a silou vetře do kůže na čele a na tvářích. Vystrčí bradu, udělá grimasu jako piraňa, spodním rtem vsaje horní, chybí trochu červené, tak vyšpulí rty a rtěnku táhne od koutku úst ke středu, nasucho mlaskne, vycení zuby, pro jistotu si vloží mezi rty papírový kapesník a stiskne, rty na něm zanechají otisk. Teď ještě setřít z nosu kapičky potu, namasírovat krk. Opravdu je venku pětadvacet stupňů, mami? Tak já jdu, ahoj.

Na chodbě je chladno, chlad stoupá z naleštěného linolea, zřejmě se v něm drží vlhko. O patro níž vidí na zábradlí ruku a modrý rukáv. Ruka se s pleskáním posunuje výš a výš, dosáhne odpočívadla a Senta teď rozpozná rameno, do něhož se zařezává kožený řemen. Počkejte, pane Paustiane, už běžím.

Pro vás dneska jen pohlednice, paní Stasny. Nic jiného? To je všechno. Zítra, pane Paustiane! Uvidíte zítra. Narozeniny? Zkouška, můj muž dneska skládá ústní část státní zkoušky. Tak to srdečně gratuluju. Nejspíš právě teď začala. Ach tak.

Takže, Janův nejmilejší strýček drží pro nastávající zkoušku oba palce, zrovna má v práci kus dřeva, z něhož chce pro kandidáta „vysvobodit“ výjimečnou figuru, bude to dárek, který ovšem vzhledem k bolestem údů nemůže doručit osobně. Svěří ho poště. Senta strčí pohlednici do tašky a s taškou poletující na rameni poskakuje ze schodů a ve vchodu potká zrovna nevrlou sousedku, je to hotový strašák do zelí, do domu právě tlačí dvoukolový nákupní vozík a ani tentokrát neopětuje pozdrav, jen ho s údivem vezme na vědomí, což Sentě nevadí, za uplynulých čtrnáct měsíců si už zvykla, že ji sousedka z vedlejších dveří nezdraví. Vyjde ven na slunce, zavře oči a slyší, jak se Charles ptá – nebo jen hlas, který by mohl být Charlesův: Co víš o pojmu humanity u Wielanda? A zároveň ucítí vír, jak kolem ní projíždí horká stěna tramvaje a zvíří prach z kolejí. Dnešní program.

Přechází hlavní třídu. Lze pozorovat vznik a provedení různých pohybů, rychlé vykročení s lehce předkloněným tělem, zpomalení, které vychází z boků, znovu rychlá nerušená chůze, houpavé zastavení, aby mohl projet náklaďák, skok, kterým dosáhne chodníku. Nábytek Marquadt, Čaj Müller, Květiny Preißler. Že už teď podřizují svoje jméno zboží, které prodávají. A když někdo prodává pečivo a jmenuje se Tvrdý?

Hospoda se jmenuje U Kachle, dolů vedou vyšlapané schody. Senta otevře dveře, odhrne hnědý závěs, tak tady s ní chce Jan slavit, v jednom z těch chladných výklenků, jejichž stěny jsou plné fotografií známých kuchařů, kteří v Kachli ukončili kariéru, nebo pro něž byla doporučením ke strmému vzestupu. Na každém stolku je elektrický zvonek. Přejete si?

Postarší číšník, šedé oči, masitý obličej, ji upozorní, že otvírají až ve dvanáct třicet, už si to přečetla, chce jen potvrdit, co její muž domluvil s vedoucím – stůl pro dvě osoby na jméno Stasny. Momentíček. Číšník přinese tlustý sešit, položí ho na pult, skloní se k němu a s lehkým funěním začne číst. Nosí ortopedické boty. Sentě se před očima začínají míhat malé červené tečky, zformují se do spirály. Stasny, říkáte? Ano, je tu rezervace. Rádi bychom měli soukromí, řekne Senta, chceme něco oslavit. Samozřejmě. Číslo čtyři. Číšník se na ni dívá s nezakrytou lhostejností, má co dělat, aby jeho pohled snesla, nechce, ale přece jen řekne: Bude to oslava závěrečné státní zkoušky. Stůl číslo čtyři je rezervovaný, praví číšník a jde za ní chodbou bez oken kolem kanceláře, z níž právě vyjde vedoucí a zeptá se, jestli je všechno k plné spokojenosti. Číšník ho informuje, kouká na Sentu a nakonec se přece jen zeptá: Státnice na medicíně? Na germanistice, odpoví Senta. Ach tak.

Vyjde po schodech na ulici, slunce jí zasáhne obličej. Co mi můžete říct o přírodovědném pojmosloví v Büchnerově díle? Volá ji někdo? Sedni, Sento, říká muž v jezdeckých holínkách, zmizí v cestovní kanceláři a fena ovčáka si sedá tam, kde ji přivázal, a s vyplazeným jazykem pozoruje kulisáky, kteří nosí z postranního vchodu divadla dekorace na nákladní auto. Divadlo jede na zájezd, ale možná si kulisy jen vypůjčilo. K jaké inscenaci asi patří ten drobný bílý nábytek, kulisa světlého lesa, který není německý?

Senta si papírovým kapesníkem utře pot z horního rtu. V chůzi vytáhne z plátěné tašky srolovanou síťovku, čte zvláštní nabídku napsanou křídou na skle výlohy: bulharské maliny, porcovaná drůbež, nové brambory. Zastaví se a dokazuje, kolik nečekaných důvodů existuje k přerušení chůze. Zděšeně se otočí, zvedne pravou nohu, podívá se na podpatek, natáhne nohu dopředu, zatočí s ní, pak jde dál a vejde do obchodu. Dobrý den, paní Stasny.

Pronesou to oba, lahůdkář Grützner i lahůdkář syn, hned začnou na mastných nožích nabízet k ochutnání plátky salámu a sýra, nejdřív však dají familiárně najevo účast. Což znamená, že oba takříkajíc od srdce projeví naději, že počasí nezkazilo paní a pánu Stasným dovolenou, načež Senta odpoví, že s manželem ještě nikdy neodcestovali. V tom případě měli na mysli počasí pro plánovanou dovolenou. Kde je ten lístek? Ví, že si všechno napsala, lístek strčila do tašky – nevadí, má všechno v hlavě. Heiner a Charles pijou jen pivo, Jan má nejradši minerálku s žitnou – láhev žitné, prosím.

Sekt je samozřejmost, řekněme tři láhve sektu. Ne, žádná rodinná oslava, můj muž právě skládá státní zkoušku. Děkuju, ještě ji neudělal. Jemu vedro tolik nevadí. Milá paní Stasny, prohlásí lahůdkář syn, vaši oslavu té zkoušky důstojně vybavíme. Takovou větu vysloví, a protože nyní ví, že Jana Stasného chce důstojně oslavit celkem osm osob, dovolí si navrhovat: Například slané tyčinky, člověk rád něco křoupe. Nebo tady, podívejte, naložené okurčičky.

Senta zavrtí hlavou. Oslava nebude kdovíjak velkolepá, chápete, a taky dlouho nepotrvá, tak půldruhé hodiny. Dívá se na mísy s rybím salátem, s majonézou, s rozpuštěným sádlem, v němž škvarky vytvářejí rezavé skvrny. Vystavené jsou slisované celofánové sáčky s porcovanou drůbeží, slabě růžově se lesknou nažloutlé pláty sádla. Tady zase naložené sledě ve zkaleném nálevu. Maso se zdá vločkovité, jako by se od krajů rozpouštělo. Naříznutá šunka žádá o pozornost, zapocené trvanlivé salámy přitahují pohled. Snad nějaký sýr? Samozřejmě.

Senta má náhle ztracený pohled – tak tomu říká Jan, když přimhouří víčka, vyšpulí rty a ruku s nataženými prsty si přiloží na krk. Pocítí nevysvětlitelný tlak, záhadné městnání. Pokusí se tuhle tíži vyrovnat, polkne, olízne si rty, aby se zbavila nakyslé pachuti. Prosím? Nerozuměla otázce. Myslela na to, že Jan při svém svéhlavém plánování rezervoval na tuto noc pokoj v hotelu – nedokázala mu to vymluvit – a že po krátké oslavě přátele opustí a půjdou do hotelu. Taky sáček slaných mandlí, ano. V posledních dnech si uvědomila, jak moc se sama těší, až budou mít státnice za sebou – prostě kvůli drobným gramatickým chybám, které Jan dosud dělá, už dávno si jich všimla.

Lahůdkář syn, vlasy ulízané a napomádované, bříška dvou prstů zalepená leukoplastí, nosí zboží, pohotově zachytí Sentin pohled a prodlouží ho k regálům a vitrínám. Ještě nakládanou zeleninu? Nebo papričky? Snad olivy, ty přece přijdou vždycky k chuti. Děkuju. Olivy. Kde přišel k takovému vyjadřování? Na otázku, jestli se Senta může pro nákup stavit na zpáteční cestě, vysune dopředu jedno rameno a prohlásí: Velmi dobře, zajisté, paní Stasny, takže se uvidíme později. Chvíli za ní hledí, jako by se rozmýšlel, za co by se měl omluvit.

Rychle přes ulici, ještě je zelená. Senta prochází sama mezi čekajícími auty, jsou obležená vedrem. Cítí, jak na ni řidiči vrhají pohledy, změní způsob chůze, teď poskakuje, poskakuje těžkopádně, nedokáže pod těmi pohledy jít, jak by chtěla, usměje se do předního skla, je zcela neprůhledné ostrým leskem, a na červenou vyskočí na chodník. První tři měsíce studovali ještě oba, pak začal Jan s tím, že by jeden z nich měl se studiem skončit. A když to řekl, věděla, koho myslí. A tady, před obchodem, kde rámují obrazy a zhotovují zrcadla, před výlohou, v níž čekají hodně různorodé rámy na portréty a krajiny, si vzpomene, jak si Jan zpočátku užíval ceremoniál návratu domů – chtěl, aby ho očekávala, přivítala a vyptávala se ho, viděla na něm, jakou radost mu dělá vydávat počet ze své nepřítomnosti. A potom u Jägra Sturm und Drang, dnes ta Stříhání ovcí, nebo je správně to Stříhání? Vedle uměleckého sklenářství je kadeřník, nad oběma firmami stojí stejné jméno – možná bratři, možná se jim daří pracovat ruku v ruce, uvažuje Senta, nevrlý hlas ji hned ve vchodu vyzve, aby nechala dveře otevřené. Čeká u pokladny, naslouchá směrem ke kabinám, v nichž se svítí. Senta je objednaná. Musí to potvrdit dívce, která ve velice krátkém sepraném plášti vyjde pozadu z kabiny a oznámí: Můžeme obsloužit pouze objednané zákaznice. Jenom umýt, učesat a trochu zkrátit. Posaďte se.

Senta v zrcadle pozoruje mladou kadeřnici při práci na ženě se širokým zarudlým obličejem, jak nevrle zachází s hřebenem a natáčkami, a výdrž, s jakou se pozoruje v zrcadle, kdykoliv zákaznici vyzve, aby vzhlédla. Pod sepraným pracovním pláštěm má jen podprsenku a kalhotky. Proč to dělá, uvažuje Senta, proč si v hustých hnědých vlasech odbarvuje stříbrné prameny? Teď se jejich oči setkají v zrcadle, krátce se měří, odhadují a oboustranně hodnotí, potom sáhne kadeřnice do poličky. Přejete si nějaký časopis?

Senta listuje časopisem, zatímco kadeřnice za jejími zády pracuje s rozkročenýma nohama, malé měkké bříško tiskne ze strany k loktům, když češe a stříhá konečky vlasů. Ani jedna nechce promluvit, naopak jim zřejmě záleží na tom, aby neústupným mlčením prokázaly svou převahu, vzaly se na vědomí, chtějí dát najevo oboustrannou nechuť, samozřejmě ne přehnaně. Sentu přepadne malátnost, obklopená vtíravou vůní zavře oči, ve tmě se vznášejí červené tečky lehounké jako smítka popela. Co se tvrdí v časopise? Sledování televize v posteli pozitivně ovlivňuje manželství. Musíte se víc sklonit, až nad umyvadlo, děkuju. Američtí vědci tedy prokázali, že společné sledování televize v posteli promění ohrožená manželství zase ve šťastná. Kadeřnice přehodí Sentiny vlasy dopředu do umyvadla a lhostejně řekne: Zavřete oči. Teď se mi dívá do týla, pomyslí si Senta a pocítí palčivý tlak v žaludku, jako by moc rychle polkla příliš horký doušek kávy. Nedokáže se uvolnit.

Rezavě rudý závěs, který odděluje její pokoj od takzvaného velkého pokoje, úplně nedoléhá, vidí obraz posledních týdnů, jak se jí nabízel z postele. Jan u kulatého stolku, jen napůl ve světelném kruhu lampy, čte, kouří, občas napíše pár vět, a ona ví, že je opisuje slovo od slova. Co jsem si zapsal, to si pamatuju, prohlásil Jan na vysvětlení své metody. Souhlasil s tím, aby ho zkoušela, dokud se neunaví, a jakmile rozhodl, že je unavená, dovedl ji do pokoje, u postele si vykouřil cigaretu, vyvětral a vrátil se zase k práci. Jak při tom může pít minerálku s žitnou! Vědci prokázali, že estrádní pořady a milostné filmy se obzvláště hodí ke stmelení ohrožených manželství. Kromě toho přisuzuje triumfální statistika všem manželským párům s televizí u postele větší šanci na početí.

Můžete se narovnat. Teplý ručník má přiložený na obličeji, skrz látku cítí dívčiny prsty, přejíždějí po bradě, po tvářích. Potom kadeřnice shrne mokré vlasy do ručníku a osuší je. – Jen aby ho ušetřili gótštiny a starohornoněmčiny, nebo kdyby mohla odpovídat za něj, pokud se zeptají na ablauty. – Teď se objeví šéfová, v soukromí zadní místnosti posnídala, odpočinula si a než se zase bude věnovat své osobní zákaznici, která trpí pod sušákem, propluje kolem všech kabin, aby zjistila případné změny. Ach, dobrý den, paní Stasny.

Senta opětuje pozdrav, mladá kadeřnice na ní dál mrzutě pracuje, a už jsou u události dne. Ne, určitě to ještě neskončilo, zkouška je teď asi v plném proudu. Prosím? Nevím, jestli státní zkouškou všechno skončí, ale v každém případě srdečně gratuluju, praví šéfka a Senta bez zaváhání: děkuju.

Co vyprávěl Janův nejmilejší strýček? Nejlepší zkouška, kterou kdy kdo složil na americkém západním pobřeží, se konala ve vězeňské cele. Vrah v pokročilém věku, který v devatenácti letech zabil své rodiče, protože mu nedovolili zkoumat chování nočních ptáků, udělal za neobvyklých bezpečnostních opatření před zkušební komisí Kalifornské univerzity státní zkoušku z ornitologie. Udělal ji na výbornou a očividně se nesnažil přivést zkoušející profesory do rozpaků. V noci po zkoušce se oběsil.

Senta zavře oči, naslouchá nedbalé rutině, s níž se mladá kadeřnice zaobírá jejími vlasy, vnímá příjemný tlak bříšek cizích prstů na kůži hlavy. Plachý mužský hlas něco nabízí, opakuje nabídku – pohlednice. Uvnitř stojí chlapík s řídkými vlasy a těkavýma očima pravidelného pijáka a nabízí pohledy. Nemáme zájem, prohlásí kadeřnice, ale muž už dávno rozpoznal Sentinu povolnost a čeká. Dejte mi šest kusů, řekne Senta. Je to šunt, to vidí, možná je někde ukradl, ale přinejhorším se ještě dají použít, takže šest pohlednic, na kterých se dá podle okolností rozšířit zpráva o složené zkoušce.

Kadeřnice se tváří ledově, jako by byla koupě namířená proti ní, protestní koupě, vyhlášení boje, ani jednou se už nepodívá do zrcadla. Tak prosím. Teď pod sušák. Později Senta strčí pohledy do tašky, dá kadeřnici spropitné, ta si peníze lhostejně vezme, nicméně naznačí úsměv. Platí se u pokladny šéfové. Oslava zkoušky už brzy začne, paní Stasny? Ano, brzy, ale musím ještě zařídit spoustu věcí.

Než Senta vyjde na ulici, poupraví a posune si účes do obvyklé polohy, utře si pot z chřípí. Ulicemi vane horký vítr, z markýz nad výlohami vyluzuje dunivý zvuk. Zdvihne jí sukni a přilepí mezi stehna. Kryj se, děvče, zazní známý hlas, kryj se a přikryj se, jinak tě dostanou žraloci. Ach, Charlesi.

A Charles, obr s plochým hrudníkem a vousy, pobaveně sledující útrapy světa, jak se zdá, jí nabídne, ať si kousne do melounu, se kterým vyšel ze zelinářství. Jediné, co mě osvěží, Sento, prohlásí, a v té chvíli se jí zdá, že za niklovými obroučkami brýlí nemá oči. Ne, díky. Ten tvůj se teď pořádně potí, řekne Charles, v našich zeměpisných šířkách musí člověk dělat státnice v únoru jako já. Ale buď v klidu. V podstatě jde jen o to dávat na hloupé otázky prvotřídní odpovědi, to náš Jan zvládne. Předpověděl jsem vám to.

Charles se se svěšenými rameny plouží vedle ní, zakusuje se do melounu, připomene Sentě, že se jim oběma při zkoušení ani jednou nepodařilo přivést Jana do úzkých. Uvidíš, že tvůj starej složí nejlepší zkoušku roku. Senta se drží v úzkém stínu před obchody. Není ti dobře? Můžeš mi pomoct odnést domů pivo, který pak budeš pít. Musí to být?

Takže k lahůdkáři Grütznerovi, který všechno, co má oslavu zkoušky teprve udělat oslavou, zabalil do dvou krabic. Na Sentu zbyde jen síťovka, která jí nikdy nepřipadala tak těžká jako dneska. Cítí bolest v rameni a v loketním kloubu a zesílené ucho síťovky se jí propaluje do kůže. Ne tak rychle, Charlesi, požádá ho. Zastaví se. Opře se o stojan na kola, přes vysunutý spodní ret si fouká do obličeje. Už je to dobrý.

Přejdou vedle sebe ulici a v domovní chodbě si Senta sedne na schod a vyzve Charlese, aby krabice položil, ale protože je zrovna pořádně drží, jak prohlásí, odnese je nahoru a postaví před dveře. Slyší, jak pomalu schází dolů. Zeptá se: Mám vzít tu síťovku taky nahoru? Senta zavrtí hlavou, podepřená o sloupek zábradlí se postaví, s úsměvem si přitáhne Charlesovu hlavu a políbí ho na tvář. Děkuju, tak večer. Charles stojí a pozoruje Sentu, jak stoupá po schodech, počká, odkud nedojde na odpočívadlo, ještě jednou zvednou ruku na pozdrav.

Klíč musí v zámku otočit dvakrát, takže máma už odešla. Na kuchyňském stole leží lístek, Senta si lehne na postel, zapálí si cigaretu, přečte si ještě jednou lístek a pozoruje kouř cigarety, jak ho vodorovně odnáší průvan. Vleže si stáhne sukni, nohou ji zvedne. Vypočítaný pohyb a sukně přistane na kožené sedačce. Pisklavé zvuky, jako když vzduch nárazovitě uniká z hadice. Senta poslouchá, odkašle si, zakašle a vstane.

Můžete mi uvést, jakým způsobem se v literatuře nadále využívá klasický motiv zlatého řetězu? Senta jde do koupelny, svlékne se, stáhne ze sprchy modrou koupací čepici, Jan se tak smál, když ji v ní viděl poprvé, a vždycky i později, když si ji navlékla. Víš, jak vypadáš? Jako tuleň, který se převlékl za husara. Pečlivě si zasune vlasy pod čepici, pustí sprchu, dívá se, jak se kachlíková stěna leskne pod ostrým šrafováním proudu vody, který se na dně roztříští. Cigareta spadla z okraje misky na mýdlo, voda ji nese k odtoku, rozpustí papír a spláchne vlákna tabáku. Senta si stoupne pod sprchu a zvedne ruce. Byl to zvonek? V koupacím plášti jde ke dveřím a otevře. Na rohožce leží kytice, k ní je přišpendlený dopis pro Jana.

Už je načase. Obléká se před velkým zrcadlem na skříni, kouří a přemýšlí, kde naposledy četla popis holky, která se obléká před zrcadlem. Zdá se jí, že napodobuje cizí osobu. Učeše si vlasy a uváže novou stužku. Tak jak teď k sobě přistupuje ve světlezelených šatech, štíhlá, s dlouhýma nohama, váhající mezi skepsí a srozuměním, se ta holka v románu chovala taky, a pak šla k soudnímu přelíčení, aby vypovídala proti svému bývalému učiteli. Musím něco sníst, třeba jablko, to nic nezamaže. Zapne tranzistorák, slyší poslední takty Up, up and away, odnese si rádio do kuchyně a vybaluje krabice a síťovku.

Najednou se zarazí, se dvěma láhvemi v rukou jde do předsíně, dívá se na klíčovou dírku, pozná, že někdo opatrně vsouvá klíč do zámku. To musí být Jan.

Běží do kuchyně, pustí hudbu hlasitěji. Jako by ho neslyšela, bude hrozně překvapená. Ano, Jane, tak co? Jo, nebo ne? Proč nic neříkáš?

Jan je tady, projde s upřeným pohledem kolem ní, sako pod paží, aktovku hodí na kuchyňský stůl. Tak povídej, tak co? Mlčí, jeho obličej nic neprozrazuje, tmavé kalmycké oči nic nepřiznávají, z jeho gest se nedá nic vyčíst. Jak si vyložit klid, s nímž otvírá kredenc, vyndavá dvě sklenice. Co znamená to mlčení, ve kterém setrvává, když nalévá do sklenic žitnou a minerálku? Udělals to, Jane, že jo, udělals tu zkoušku? Vtiskne jí sklenici do ruky, ustoupí, pozvedne svou k ní, stojí proti nesnesitelnému světlu a s povzdechem vydechne. Tak na to, co máme za sebou. Udělals, zeptá se znovu, a on odpoví: S vyznamenáním!

Jan pije se zakloněnou hlavou a zavřenýma očima. Senta přiblíží sklenici ke rtům a vidí, jak se sklenka třese, a rychle ji postaví, aniž by se napila. Tak a teď mi můžeš gratulovat, praví Jan, Senta se k podsaditému muži přitiskne a zřejmě ho nehodlá přestat objímat tak, že sotva stojí. Skoro to vypadá, jako by ho zepředu škrtila. Tlačí ho k desce kuchyňského stolu. Líbá ho. Jan odsune sklenici daleko od sebe. Mám radost, Jane, já mám takovou radost. Květiny pro tebe jsou už tady. Uvolní její prsty ze zátylku, odtáhne ji a teď se usměje. Na oslavu je všechno připravené? Všechno, odpoví Senta. Tak pojď, pojď, musíš si nejdřív poslechnout, jak to probíhalo.

Sedí na prasklé kožené sedačce před kulatým stolkem, sklenice vypili a zase si nalili, drží se za ruce, jako by museli něco vydržet. Mělas vidět Jägra, říká Jan, nechtěl mi to ulehčit, hned začal se svým oblíbeným tématem, německou kritikou. Lessing, zeptá se Senta. Schlegel, reaguje Jan, teda přece jen Lessing, no však víš, Schlegelovo pojednání o Lessingově Podstatě kritiky. Tak to jsem mu moh leccos říct. Je ti dobře?

Senta zamáčkne cigaretu, prudce vstane, jde k otevřenému oknu a hned nato si přitiskne ruce k podbřišku. Sento? Ano, odpoví, ano. Má v očích slzy, jako by měla tvář vystavenou studenému větru. To nic není, Jane, jen se najednou nemůžu pořádně nadechnout. Napij se. Podá jí svou sklenici, Senta usrkne, sedne si a tázavě na něj hledí. A barokní poezie? Ta vůbec nepřišla na řadu. Ale hádej, čím mě chtěl potopit starý Pörschke, když jsem u Jägra zazářil. No? Klasikou, měl jsem mu popsat umělecký ideál klasiky, a já začal zeširoka u hnutí Sturm und Drang, uchvácení přírodou a city, však víš, a jak to překonali. Vůbec jsem nevěděl, že chce Pörschke slyšet jen tři slova, zapsala sis je tenkrát při jeho přednášce, ale nenapadlo mě to, mluvil jsem jen o kráse jako harmonii smyslových pudů a zákonů rozumu, ale tohle nechtěl. A najednou mě napadlo, cos mi řekla ve sprše, když jsi mě mydlila, pamatuješ? Kázeň, forma, norma. Sento, ty jsi bílá jako křída.

Senta vyskočí, běží na záchod, zamkne zevnitř dveře, klekne si, opře se rukama o mísu a zvrací. Náhlá bolest hlavy, napjatá bolest ve spáncích ji drží vkleče, oči prudce slzí, tlak povolí. Stojí ve tmě, rozsvítí. Podívá se do zrcadla nad malým umyvadlem a cítí, že bude zase zvracet. Závrať je tak silná, že se musí rukou opřít o umyvadlo a druhou si myje obličej. Sento, volá Jan, co se stalo? Neodpoví, nejdřív si umyje ústa, potom otevře dveře. Ty se motáš, Sento, máš horečku?

Jan ji podpírá a pomalu vede k posteli. Položí ji a zvedne jí nohy. Je mi to líto, Jane, je mi to moc líto. Jen lež, řekne, za pár minut to přejde. Vrací se to, Jane, cítím to. Co myslíš? Je mi hrozně zle.

Jan stojí vedle, kouří, v ruce sklenici, vidí, jak se jí zimničně chvěje kůže, slyší její namáhavý dech. Přece nám neonemocníš, řekne, zrovna dneska. Přece nám to nezkazíš. Je mi to moc líto, Jane. Jan si sedne na kraj postele, odloží sklenici, položí jí ruku na třesoucí se rameno a najednou se mu zdá, že vidí v její tváři neznámý výraz, výraz zlé úlevy nebo podvolení, a lehounce, skoro jen náznakem přejede Sentě po tváři, jako by chtěl ten výraz setřít.

Už brzo přijdou, Sento. Je mi to moc líto, Jane, ale nejde to, já nemůžu. Mám všechno odvolat? Vidíš přece, Jane. Já nemůžu. Otočí se k němu a mlčky se na něj dívá, Jan po chvíli vstane, vezme si v kuchyni sako, jde ke dveřím, zamává jí a vyjde z bytu.

1969

Případ na hranici

Mladý celník zasune bicykl do stojanu, zamkne zadní kolo a prázdným písčitým prostranstvím zamíří do svého baráku, aby se ohlásil do služby. V tmavé chodbě, která připomíná chodbičku prastaré lodi, potká Reinharta, který složil zkoušky zároveň s ním. A jako on se jde ohlásit do služby. Mladý celník se Reinharta zeptá: Jak se daří Lüttenovi? Reinhartův jediný syn se napil čisticího prostředku na kov a leží v nemocnici. Už trochu líp, odpoví Reinhart.

Koruny borovic se kývají, vane lehký vítr. Po fjordu teď pozvolna plují plachetnice. Na obloze není ani mráček. Mladý celník sjíždí bukovou alejí. Na pláž míří rodinky, aby ji ještě víc zasvinily. Hubená holka, která si na hlavu nasadila kyblík na písek, mu s rozpaženýma rukama přehradí cestu. Strhne kolo stranou, přidá jeden zoubek a přejede koleje.

Konečně přijde správce. Je to starší muž zvyklý poslouchat rozkazy, má na sobě flekatý plátěný plášť, sešlapané boty a ruce celé chlupaté.

1966