Rebecca Gablé

DIE HÜTER DER ROSE

Copyright © 2005 by Rebecca Gablé

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © Johannes Wiebel, punchdesign, München

Jacket Illustration © The Bridgeman Art Library

Illustrationen © by Jan Balar

Translation © 2024 by Bohumila Fatzinek Kučerová

ISBN 978-80-249-5403-5

Obsah

- 1. díl

- 2. díl

- 3. díl

- 4. díl

Pro MJM

jako vždy s láskou a vděčností

„Liebe ist ein alsô saelic dinc,

ein alsô saeleclîch gerinc,

daz nieman âne ir lêre

noch tugende hât noch êre.

Sô manec wert leben, sô liebe vrumet,

sô vil sô tugende von ir kumet,

owê daz allez, daz der lebet,

nâch herzeliebe niene strebet.“

Gottfried von Straßburg, Tristan

První přemluva

Během výzkumné výpravy při přípravách tohoto románu jsem jela vlakem z Warwicku do Coventry. Nedaleko svého cíle jsem musela přestoupit v nějakém bohem zapomenutém hnízdě a ke svému zděšení jsem zjistila, že přípoj mi jede až za hodinu a půl. Tři pánové v proužkovaných oblecích na nástupišti řešili tentýž problém. Rozhodli jsme se, že se podělíme o taxíka. Cestou se ukázalo, že jeden z nich je starosta Coventry. Po příjezdu mi velkoryse věnoval část svého drahocenného času, zjednal mi vstup do historických budov, do kterých se za normálních okolností návštěvníci nedostanou, a už jen svým přátelským přístupem mi z této kratičké návštěvy učinil nezapomenutelný zážitek.

Dne 14. listopadu bylo Coventry německými bombardéry srovnáno se zemí. Nálet zničil historické jádro města a katedrálu a připravil o život množství lidí. 13. a 14. února potkal stejný osud Drážďany, zasypané bombami z anglických a amerických letounů. Dnes jsou Coventry a Drážďany partnerskými městy. Přestože v Coventry dodnes připomíná ruina katedrály ničivý nálet a všude jsou dosud k vidění stopy války, nikde v Anglii jsem se coby německá spisovatelka nesetkala se vřelejším přijetím.

Tento román se válčením a strastiplnými snahami o smíření zabývá víc, než jsem si v době své přípravné cesty uvědomovala. Proto mu předesílám citát z bible, který jsem v Coventry našla v ruinách katedrály a na stěnách mnohých domů:

Tehdy ze svých mečů ukují pluhy a ze svých kopí srpy. Národ proti národu nepozvedne meč, už nikdy se nebudou chystat do boje.

Izaiáš, 2:4

Praktická předmluva

Stále znovu dostávám dotazy na správnou výslovnost anglických jmen. Jelikož jsou v tomto románu některá jména lidí a míst vyslovována jinak, než bychom čekali, zdá se mi vhodné uvést pár vysvětlivek. Z krásného francouzského jména Beaufort udělali Angličané – nejspíš z pomsty – „bífet“. Podobně se vedlo příjmení hrabat z Warwicku: Beauchamp se vyslovuje jako „bítšem“. Warwick ostatně jako „worrik“. Mluvená podoba jména Gloucester je „glostr“, stejně jako Leicester je „lestr“. A konečně jméno Scrope se vyslovuje jako „skrúp“. A pak je tu ten zvláštní fenomén výslovnosti „-er-“ ve jménech – zní jako „á“ –, například ve slovech Berkley, Berkshire a Derby (což se týká i označení koňských dostihů).

Naproti tomu Lancaster vyslovujeme dle očekávání „lenkestr“.

Velšská jména vyslovíme bez pomoci fonetického přepisu jen nepřesně. Davydd ap Llewelyn zní přibližně „davith (anglické th) ap luellenn“ a Owain ap Meredydd zhruba jako „owein ap meredith“.

1. díl

1413 – 1415

Waringham, duben 1413

„Zrovna na královu korunovaci se musí všichni čerti ženit.“

Zahřmělo a bubnování deště zesílilo. Janek se zvedl ze slámy, kopl do zavřené dolní půlky dveří maštale a vykoukl ven do tmy.

„Teď navíc ještě padají i kroupy,“ houkl přes rameno. „Sedláci z toho nebudou mít radost…“

Obrátil se ke slotě venku zády, klekl zase do slámy, vzal do klína zpocenou hlavu klisny a pohladil ji po prameni hřívy. „Pšš, ničeho se neboj, Kirké.“

Odfrkla si a její velké tělo se zachvělo. Jako většina koní se bála blesků a hřmění, ale dnes to nebylo počasí, co jí tak dávalo zabrat. Kirké rodila. A jako každý rok i tentokrát to byl zdlouhavý a těžký porod. Stájmistr ho sem poslal, hned jak se začalo stmívat, aby na ni dohlédl, a Jankovi připadalo, že už se blíží půlnoc. Byl unavený. Oči ho pálily a v jednom kuse zíval. Ale jak to teď vypadalo, do postele se před rozedněním nedostane…

Venku opět prořízl oblohu blesk a v jeho krátké záři zahlédl Janek u dveří jakousi postavu. „Jsi to ty, Konráde?“ zeptal se.

„A kdo jiný?“ odvětil mladý stájmistr posměšně. „Bezhlavý rytíř?“

Janek se zahanbeně ušklíbl. Sám slyšel, jak úzkostně jeho hlas zní, a zlobil se na sebe. Ale nebylo snadné ubránit se strachu, když je jednomu třináct a samotinký v noci za bouřky bdí u rodící kobyly.

Konrád vstoupil dovnitř a s hlavou nakloněnou na stranu si klisnu prohlížel. Byl spíše menší postavy, hubený a stejně jako Janek měl vlasy černé jako uhel. Tím ale veškerá podobnost mezi nimi končila, přestože byli bratranci. Zatímco Konrád zdědil keltský zevnějšek svého otce, Janek vlasy a rysy své akvitánské matky. Jen jasně modré oči prozrazovaly, že je Waringham.

Konrád si ke Kirké klekl a prohlížel si ji ve světle olejové lampy, kterou Janek postavil na zem, když předtím pečlivě umetl slámu na stranu.

„Co myslíš?“ otázal se chlapec.

Stájmistr zvedl úzká ramena. „Jak na tom je, víš asi ty líp než já, ne?“

Konrád kdysi doufal, že i jeho Bůh ve své dobrotě obdařil tím zvláštním citem pro koně, kterým se vyznačovali někteří Waringhamové – koneckonců jím taky napůl byl a měl na starost hřebčinec. Jenže Bůh ve své nekonečné moudrosti rozhodl jinak a Konrád se naučil, že se musí spokojit jen s tím, co mu radí zkušenost a selský rozum. „Řekl bych, že to ještě potrvá. Jako obvykle. Neřekl tvůj tatík, že tě přijde vystřídat?“

Janek zavrtěl sklíčeně hlavou. „Myslím, že stráví noc v kapli. On… velmi se rmoutí královou smrtí.“

Konrád přikývl a potlačil povzdech. Věděl, že strýce trápí více věcí než jen žal nad mrtvým Jindřichem.

Vzplál další blesk a ve stejném okamžiku se ozvalo ohlušující zahřmění.

„Kristepane…,“ zamumlal Konrád. „Ten určitě udeřil někde ve vsi.“

Janek pokrčil rameny. Bouřka mu naháněla čím dál větší strach. Byl proto nesmírně vděčný za Konrádovu společnost, i když by to nikdy nahlas nepřiznal.

Stájmistr ho ale stejně prohlédl. „Jdi se vyspat, chlapče. Ušetři si dalekou cestu přes Mnichovu hlava nahoru do hradu a ulož se v mém domě. Já už se o Kirké postarám.“

Mladík však zavrtěl hlavou. „Říkal jsem, že tu zůstanu, dokud nebude hříbě na světě. Při tom božím dopuštění venku bych stejně neusnul.“

Konrád přikývl a zamyšleně hleděl čtvercem v horní polovině vrat do noci. Bouře zuřila celý den a ten předchozí nasněžilo. I on se ptal, co to podivné, strašidelné počasí zrovna v tak osudový den může znamenat. „Jaký z něj bude král, když při jeho korunovaci řádí všechny živly?“ pronesl polohlasem.

„Hm. Když se narodil, padaly z nebe hvězdy.“

Konrád překvapeně vzhlédl. „Cože?“

„Vyprávěl mi to otec. Tu noc, co princ Harry – chci říct král – přišel na svět, byl můj otec spolu s tím jeho v Londýně. Seděli v zahradě a viděli nespočet padajících hvězd.“

„To mě neudivuje!“ poznamenal Konrád. Pak se zadíval na Janka pozorněji. „Pro tebe musela mít králova smrt zvláštní význam. Copak ses nenarodil zrovna v den jeho korunovace?“

Chlapec přikývl. „A proto mi vždy připadalo, jako by to byl tak nějak můj král. Odjakživa jsem snil o tom, že jednoho dne vstoupím k němu do služby jako jeho rytíř nebo snad i něco malinko víc. Tak jako můj otec nebo bratr Eduard. Představoval jsem si, jaké to asi bude. A teď ho už nikdy nepoznám.“

„Ale můžeš sloužit jeho synovi, je-li to tvým přáním.“

„Ach ano, je. Raději dnes než zítra, věř mi. Ale otec…“ Nedořekl a prudce zvedl hlavu. Oči měl najednou velké a pohled strnulý. Jako by úplně zapomněl, o čem právě mluvil.

Konrád ten výraz znal. Chytil chlapce za paži a lehce jím zatřásl. „Co je?“

Janek zamrkal, ale stále se nehýbal. „Troilus… dvojročci.“

„Co je s nimi?“

Janek se pomalu zvedl ze slámy. „Nevím… mají strach.“

Konrád vyskočil na nohy a vyběhl s bratrancem ven do nevlídné noci. „Promiň, holka, chvíli to musíš vydržet bez nás,“ zavolal přes rameno.

Dlouhými kroky si to rázoval přes dvůr. Janek už mezitím procitl ze svého podivného snového stavu a spěchal po jeho boku.

Uviděli tu hrůzu, ještě než došli na konec uličky mezi oběma řadami stájí. Noc před nimi byla až příliš světlá.

Vyměnili si zděšené pohledy a rozběhli se. Když dorazili k výběhu, prudce se zastavili, jako by narazili do zdi.

„Dobrý Bože, stůj při nás,“ zašeptal Janek.

Blesk, který je předtím tak vylekal, neudeřil ve vsi, ale tady v hřebčinci. Stodola s krmivem hořela plamenem. A mocné nárazy větru hnaly oheň, až přeskočil na novou stáj dvojročků. Navzdory provazcům deště se oheň rychle šířil po slaměné střeše.

Konrád se vzpamatoval první. „Utíkej, Janku. Vzbuď pacholky. Jeden z nich musí do vesnice a přivést sem muže, aby nám pomohli hasit. Ostatní ať přijdou sem. Rychle, pospěš si.“

Ale Janek zavrtěl hlavou a vydal se směrem k stáji. „Jdi sám,“ zavolal. „Já je vyvedu ven.“

Štolba ho dohnal, chňapnul za rameno a smýkl jím k sobě. „Udělej, co říkám! Ty dovnitř nepůjdeš, rozumíš?“

Janek setřásl jeho ruku z ramene. „Mrháme vzácným časem. Já je vyvedu rychleji než ty, protože za mnou půjdou, i navzdory ohni.“

Konrád věděl, že chlapec má pravdu. Jestli se koně báli něčeho ještě víc než blesků a hromu, byl to oheň. V panice ztuhli strachem a odmítali nechat se odvést do bezpečí. Proč, proč jen jsou ta nejkrásnější boží stvoření takoví strašpytlové? ptal se sám sebe už po tisící. Váhavě přivolil. „No dobrá. Vrátím se sem co nejrychleji. Ale řiď se výjimečně rozumem, Janku. Když to bude moc nebezpečné, nechoď už dovnitř.“

„Jo, jasně,“ zavrčel chlapec netrpělivě a odvrátil se.

Konrád se rozběhl do sedlárny, kde spali na patře pacholci. Nemusel je budit. Bouřka nebo nezvyklý jas venku je už probral, a když doběhl k budově, spěchali mu ti první v ústrety, někteří poskakovali po jedné noze, jak se snažili za chůze natáhnout holínku.

„Dvojročci,“ oznámil jim stručně štolba. „Jime, ty jsi nejrychlejší běžec. Utíkej do vesnice. Ostatní pojďte se mnou.“

Staré stáje se skládaly z řady k sobě přilepených jednotlivých velkých stání, z nichž každého vedla ven dvoukřídlá vrata. Hřebčinec se však neustále rozrůstal, takže se hrabě z Waringhamu a stájmistr coby majitelé chovu rozhodli, že při stavbě nových stájí budou více šetřit místem. Nové budovy se proto zvenku podobaly dlouhým stodolám a uvnitř se nacházely napravo a nalevo od středové uličky jednotlivá stání. Krmení i kydání hnoje bylo tak jednodušší a cesty kratší. Jen jediná situace nesměla v takto postavené stáji nastat: když vypukl požár, stala se pro své obyvatele smrticí pastí.

Janek vstoupil do stáje bránou ve východní čelní stěně. Obklopilo ho vyděšené řehtání ne nepodobné lidskému křiku. Okamžitě viděl, že požár vypukl na západní straně. Tam už jako déšť padala k zemi žhavá stébla slámy a hrozilo, že zapálí podestýlku na podlaze. Cestou na druhou stranu zadusil Janek nohama malá ohniska požáru a vyvedl ze stání první dva mladé hřebce. Pohladil po ohlávce nejprve Arcitase a pak Achilla. Nebylo to vůbec snadné, protože zvířata ve svém strachu uhýbala před důvěrně známou rukou, ale chlapci se podařilo – přesně jak slíbil – zklidnit je svým tichým mumláním. „Jen pojďte, pojďte, moji hrdinové. Není to tak zlé, jak to vypadá.“

V to alespoň doufal. Ale popravdě neměl tušení, kdy se začnou dolů řítit první trámy. Pod střechou se nahromadil hustý dým, jelikož mokrá sláma tvořila mnoho kouře.

Janek vyvedl oba mladé hřebce střední uličkou k bráně. Následovali ho bez odporu, avšak jak byli vyděšení, nohy jim na jílové zemi pokryté slámou podkluzovaly a oni postupovali zoufale pomalu. Teprve až byli venku, Janek je pustil a oni pádili pryč.

Bude nám trvat věčnost, než je zase najdeme, pomyslel si, ale to teď bylo jedno. Dva. Dva vyvedl ven. Třicet čtyři jich stálo ještě vevnitř…

Když znovu vběhl do hořící budovy, pocítil větší horko než před několika okamžiky a také dým zhoustl. Konrád a pacholci už mu byli v patách. Chlapci sice vydávali vyděšené výkřiky, avšak stejně jako on běželi na druhou stranu, aby osvobodili zvířata. Jeden ze starších, Greg, který měl v zacházení s koňmi už mnoho zkušeností, si strhl halenu a zakryl jí hřebci oči. Jen tak se kůň nechal přinutit, aby opustil smrticí past.

Když Janek vyvedl ven už třetí dvojici, rozpoznal v dálce otce, jak běží dolů po příznačně holém úbočí Mniší hlavy. Nepřekvapilo ho, že ho tu vidí. Přesně jako on i otec dokázal vycítit, když se v hřebčinci dělo něco podivného.

Ve výběhu mezi hořícími budovami se hrabě zastavil. Byl to statný širokoplecí muž držící se navzdory bílým vlasům zcela zpříma.

Mezitím se ve výběhu shromáždily téměř dvě desítky osob, které vyváděly koně ze stáje, a stejně tolik zvířat pobíhalo kolem v panickém strachu, rozběhlo se po okolních loukách nebo bezhlavě odcválalo směrem k řece. Vytvořil se řetěz mužů podávajících si vědra s vodou. Z vesnice přispěchaly celé houfy pomocníků, kteří se hned zapojili do hašení. Jedna skupina se bez odkladu pustila do polévání střech okolních budov, aby je ochránila před běsnícími plameny. Navzdory panujícímu zmatku stačil Robinu z Waringhamu jen okamžik, aby v záři ohně rozpoznal svého nej-mladšího.

„Janku!“ Přispěchal k němu. „Kolik jste jich už vyvedli?“

Chlapec k němu obrátil sazemi pomazanou tvář a těžce oddechoval. „Asi třicet, řekl bych.“

„Výborně. Vrať se ke Kirké. Do stáje už nechoď, rozumíš?“

„Ale otče…“

„Žádné odmluvy. Pomůžu Konrádovi. Ty utíkej.“ Přiblížil se k budově, jejíž prkenné stěny už jasně hořely.

Konrád k němu vedl vzpínajícího se ryzáka, který hrůzou koulel očima. Stájmistr dusící se dýmem kašlal, přesto ze sebe chroptivě vyrazil pár slov. „Už to nemá cenu, strýče. Střecha… se každou chvíli zřítí.“

„To vidím. Kdo je ještě uvnitř?“

„Alexandr, Odysseus a Troilus.“

Když uslyšel Janek, zatím pořád poblíž, poslední jméno, vydal ze sebe zoufalý pokřik a bez rozmýšlení se rozběhl zpět do hořící stáje. Jeho otec pohotově natáhl ruku, aby ho zarazil, ale chlapec ho odstrčil a unikl mu.

„Janku, okamžitě se vrať,“ zařval Robin, a Janek moc dobře chápal, že otec má o něj strach a že si to zle odskáče, když neposlechne. Ale nemohl jinak.

Robin mu rozuměl, protože sám nebyl jiný, a tak se za synem rozběhl.

„Mylorde!“ křikl Konrád, ale Robin jeho protest ignoroval stejně, jako Janek před chvilkou ten jeho.

Uvnitř stáje šlehaly ze stěn plameny a dýchat bylo najednou nemožné. „Janku!“ chtěl Robin zavolat, ale vyšlo z něj jen dusivé zakašlání. Nad sebou uslyšel zlověstné zapraskání, a když vzhlédl, uviděl, jak se dolů snáší hořící trám a otáčí se zvolna kolem vlastní osy.

Naštěstí mu stihl včas uhnout a následoval Janka hlouběji do nitra stáje. Dým tam byl hustší a oheň už téměř udušený. Neviděl na krok. V narůstajícím zoufalství hmatal před sebe a v hlasitém běsnění plamenů nezaslechl, jak se dolů řítí další trám. Jen kousek před ním dopadl dunivě na zem a rozpadl se na podlouhlý ostrov plamenů. Najednou bylo o něco světleji a Robin zahlédl pod hořícím trámem tmavou kštici a nehybnou paži.

Z hrdla se mu vydral zoufalý sten. Uchopil paži a táhl své dítě ven z ohně. Jankovi hořely vlasy. Robin je uhasil holýma rukama a odnášel bezvědomého hocha směrem k vratům. Nedostávalo se mu však dechu a kolena se mu podlamovala. Zmocňovalo se ho zoufalství a nebyl si jistý, zda by se mu podařilo syna z ohnivého pekla zachránit, kdyby se vedle něj najednou neobjevil Konrád, nepřevzal jeho břemeno, aby chlapce vynesl ven, a dokonce ještě volnou rukou vyvlekl ven svého strýce.

V bezpečné vzdálenosti od ohně uložili Janka do trávy. Nebylo třeba přesvědčit se, jestli mu bije srdce. Chlapec se pohnul a rozkašlal.

Nějaký dobrák přinesl vévodovi vodu v dřevěném poháru. Robin se vděčně napil, pak podepřel synovi hlavu a snažil se nalít mu do hrdla osvěžující tekutinu. Ale Janek jen kašlal.

Robin vzhlédl a našel vedle sebe jednoho ze starších stájníků. „Utíkej nahoru k hradu, Gregu. Ať hlídka vzbudí správce. Pověz mu, co se stalo.“

„Ano, mylorde.“ Greg se dal do běhu.

Robin pohladil Janka po čele. „Dýchej, chlapče. Snaž se klidně dýchat. Uvidíš, za chvilku ti bude lépe,“ chlácholil ho a skutečně kašel pozvolna ustal, takže se hoch mohl napít. Pak si Robin uložil synovu hlavu do klína a opatrně mu ohmatal údy. Levá paže spočívala v podivném úhlu, a když se jí dotkl, Janek vykřikl bolestí.

„Zatraceně…,“ mumlal Robin. „Kde vězíš, Fitzroyi?“

„Tady jsem, mylorde.“ Správce poklekl vedle vévody do trávy a převzal od něj chlapce. „Je to zlé? Můžeme ho odvézt na hrad?“

Fitzroy byl už druhým správcem tohoto jména na Waringhamu a stejně jako u jeho otce si u něj Robin vážil hlavně jeho rozvážného přístupu v krizových situacích. „Myslím, že bychom měli. Má zlomenou ruku. Nevím, jak to schytala hlava. Ale tady pro něho stejně nemůžeme nic udělat.“

Fitzroy se s hochem v náručí postavil a Janek slabě zasténal. „Je mi to líto, Janku,“ zamumlal správce soucitně. „Ale vsadím se, že si za to opět můžeš sám.“

Robin se smutně usmál a přikývl. Nerozhodně se rozhlížel, zatímco Fitzroy už spěchal nahoru do kopce.

Konrad přistoupil ke strýci. „Tady toho už nedá moc udělat. Stodola a stáj shořely, ale zbylým budovám nic nehrozí, řekl bych. Pošlu kluky, aby sehnali hřebce, pokud se jim je ve tmě podaří najít, a vrátím se ke Kirké.“

Robin přikývl. „V pořádku.“

Nesnažil se Fitzroye dohnat. Přestože si dělal starosti o svého syna, kráčel zvolna, neboť rychleji to nešlo. Útrapy uplynulých dní a týdnů, hrůzy dnešní noci, přemíra kouře, kterého se nadýchal – to vše si vyžádalo svoji daň. Je ti pětašedesát, Robine z Waringhamu, připomínal si. A kdo se dožil tak požehnaného věku, musel se smířit s tím, že pohřbil mnohé jeho srdci drahé. A to se taky stalo: přežil dvě manželky, jednu sestru, mnoho přátel, pár nepřátel a v neposlední řadě tři krále. Ale prosil Boha, aby jej ušetřil toho, že by musel do hrobu uložit některého ze synů.

Když se Robin vrátil na hrad, opětoval poníženou úklonu strážného roztržitým pokývnutím. Zvolna vystoupal po schodech obytné věže a u dveří do Jankovy komnaty mu vyšla naproti Johana.

„Ach, otče…“

Beze slova ji sevřel do náruče a ona mu přitiskla tvář na rameno, jak to vždy dělávala její matka.

„Jak to s ním vypadá?“ otázal se Robin klidněji, než jak se ve skutečnosti cítil.

„Cestou omdlel a ještě se neprobral. Ed říká, že je to tak lepší, protože by mu bolest jinak brala mnoho síly.“

Robin přikývl, překročil s dcerou práh komnaty a znepokojeně hleděl na bezvládného chlapce, který ve světle jediné svíce vedle lůžka působil hrozivě bledě. Někdo mu vysvlékl propálenou halenu a odhalil pár ošklivých spálenin táhnoucích se přes hruď a zlomenou paži, kde na něm ležel hořící trám. Ramena měl hladká a mléčně bílá, ale už silná. Podobně jako jeho bratři před ním trávil Janek každou volnou chvíli v hřebčinci a při těžké práci mu zhrubly ruce a tělo se obalilo svaly. Už to není dítě, pomyslel si Robin teskně a láskyplně pohladil hocha po tváři.

„Co to máš s rukama?“ zeptala se Johana vyděšeně.

„To nic není,“ potřásl Robin hlavou. „Jankovi hořely vlasy, musel jsem je uhasit.“

„Ed poslal jednoho z mužů pro Liz Wheelerovou. Určitě ti na to dá nějakou mast.“

„Nepochybně. Přesto chci, aby teď zajel někdo do Canterbury a přivedl lékaře. Tu paži mu musí napravit a dát do dlahy zkušený člověk, aby mu nezůstala ochrnutá.“

U dveří se s další svící v ruce objevil Fitzroy. „Tristan Fitzalan už vyjel, mylorde.“

Robin se chabě pousmál. „Děkuji ti, chlapče. Ty myslíš na všechno.“

Správce přistoupil za nimi k lůžku a položil Johaně ruku kolem ramen. Před rokem se ti dva vzali, a přestože to byl svazek pod Johaninu úroveň, byl s ním Robin nanejvýš spokojený. Společenské postavení pro něj stále ještě nemělo ten význam, jaký mu přikládali ostatní. Kromě toho mu dcera tímto sňatkem zůstala nablízku, a toho si cenil.

Po chvíli otevřel Janek oči. Byly zarudlé a panenky nepřirozeně rozšířené. „Otče…“ Hlas se dral z hrdla zasaženého kouřem chraptivě.

„Jsem tady, chlapče.“

Janek na něj pohlédl a zamračil se. „Co se stalo… s Troilusem?“

Robin jen beze slova zavrtěl hlavou.

Janek prudce odvrátil hlavu a hleděl do tmy na druhé straně lůžka. „Chtěl jsem ho vyvést ven jako prvního. Ale pak jsem si řekl, že by to bylo nespravedlivé. Jen… proto, že byl můj nejmilejší. Ti druzí měli stejně velký strach a byli dál ode dveří než on…“

„Pšš, nemluv tolik, Janku. Moc mě to mrzí. Vím, jak je to pro tebe těžké. Ale tvůj smysl pro spravedlnost ti dělá čest. Jsi pravý rytíř.“

Janek se ze všech sil snažil potlačit slzy. Ostatně jako vždycky. Měl tři bratry, z nichž ten nejmladší byl o dvacet let starší než on a všichni tři byli zasloužilí královi rytíři. Kromě toho měl množství dospělých bratranců a půl tuctu synovců starších než on sám. Odmalička se zmítal mezi obdivem ke svým bratrům a záští vůči nim, protože byli o tolik starší, větší a lepší než on. Pokaždé když ztratil sebeovládání, utrpěl porážku ve cvičném souboji, když se pustil do něčeho, na co ještě nestačil, a neuspěl, stále znovu si uvědomoval, jak nedosažitelný je jejich vzor. Že proti nim prostě nemá šanci.

Ale hlava, ruka a spálená kůže ho bolely tolik, že ztráta jeho čtyřnohého přítele byla ranou, kterou už nedokázal strávit. „Jděte pryč,“ vyrazil ze sebe staženým hrdlem.

Robin věděl moc dobře, co se v jeho synovi odehrává, a měl výčitky svědomí, protože strůjcem jeho utrpení byl on. To on přivedl na svět toto nešťastné dítě, jemuž mohl být spíše dědečkem než otcem. Kývl na Johanu a Eda Fitzroye a mladý pár poslušně zamířil ke dveřím.

Sám se ještě okamžik zdržel a přiložil Jankovi na čelo hřbet své nezraněné ruky. Jak se obával, bylo horké.

„Má horečku,“ pošeptal Johaně cestou ke dveřím.

Londýn, duben 1413

„U všech Kristových kostí, že je ale tahle korunovace zatraceně okázalý mumraj,“ bručel John Oldcastle a řádně si přihnul ze svého poháru. „Ale to vám říkám pěkně popravdě, budu rád, až se všecko vrátí do starejch kolejí, aby ten kluk zas přišel k rozumu.“ Bez zábran si říhnul, jako by tím chtěl dodat svým slovům váhu.

Tomáš Hoccleve vzhlédl od listiny, kterou právě studoval, a poznamenal: „Neměl byste zapomínat, že ten ,kluk‘ je teď králem Anglie, pane. Takže se raději připravte na to, že už nic nebude jako dřív.“

„To už ale stejně dávno není,“ namítl Raymond z Waringhamu lítostivě. Jakkoli obtížné těch třináct let regentství krále Jindřicha často bylo, užili si s mladým princem taky spoustu legrace. „Někdy si říkám, jak jsme stihli taky si někdy vyhodit z kopýtka. Při všech těch taženích proti té velšské chátře.“

„Nebo tomu pošukovi Percymu, Bůh zatrať jeho zrádcovskou duši,“ přidal se s pro něj netypickou prudkostí Mortimer.

„V každém případě má Hoccleve pravdu,“ pokračoval Raymond. „Je to už pěkně dávno, co Harry vymetal nevěstince v East Cheap, a teď s tím má nejspíš úplně utrum.“

Hm,“ zabručel Hoccleve, aniž vzhlédl. „Někteří dospějí a naznají pošetilost prohřešků svého mládí. Jiní ne.“

Raymond a John Oldcastle pobaveně zavýskli a zatleskali. „La Male Règle,“ zvolali sborem a rozesmáli se Hoccleveově uražené grimase. Nikdy je neomrzelo připomínat mu tou básní prohřešky jeho mládí, i když moc dobře věděli, že ji nemyslel tak úplně vážně.

Mortimer vzal Hoccleveovi list z ruky.

„Ukaž, jaké metrum jsi zvolil, Tome?“ zeptal se a vrhl na Raymonda a další ochmelky káravý pohled. Nechápal, jak mohou být pouhé dva týdny po králově smrti zase tak veselí. Někdy si říkal, co by se asi muselo stát, aby Raymonda opustila jeho nezdolná chuť dělat si ze všeho legraci.

Seděli v síni Coldharbouru, domě uprostřed Londýna, který patřil mladému, čerstvě korunovanému králi a který byl dříve dějištěm mnoha jejich ztřeštěných kousků. Byl to velký komplex budov vystavěných kolem vnitřního nádvoří, nacházející se na břehu Temže nedaleko Toweru a už řečených nevěstinců.

Raymond vyhlédl z okna. Počasí dál zůstávalo chladné, deštivé a nepřívětivé. „Kde král vlastně trčí?“ zeptal se.

„V Toweru,“ odvětil Oldcastle informovaně. „Radí se se svým strýcem biskupem.“

„Který teď větří svoji příležitost, to se vsadím,“ poznamenal Hoccleve jízlivě. „Dny arcibiskupa Arundela v centru moci jsou sečteny.“

„Amen,“ řekl Oldcastle a chtěl ještě něco dodat, ale Mortimerův varovný pohled ho zastavil.

„Na slovíčko, sire,“ ozval se náhle ostrý hlas za Raymondovým levým ramenem.

Ten se ohlédl. „Ano? Ach, hleďme. Lord Scrope z Mashamu. Je mi potěšením opět vás vidět, sire.“ Raymond si nikterak nesnažil zastřít svůj posměšný tón. Scrope patřil stejně jako on ke královým nejbližším důvěrníkům, ale Raymond ho nemohl vystát. Už dávno si přestal lámat hlavu tím, zda za to může jeho žárlivost, či oprávněná nedůvěra. Ostatně nebylo jeho zvykem příliš svoje pocity pitvat. „Co pro vás mohu učinit?“

„Mohl byste začít tím, že vstanete, Waringhame,“ odpověděl Scrope řízně.

„Vskutku? A co mi tak asi chcete sdělit, že to nemůžu vyslechnout vsedě na zadku, sire?“

Prudkým pohybem zápěstí mu Scrope mrštil k nohám rukavici. „Tohle!“

Tlumené hovory u stolu utichly. Na Scropea se upřely ohromené zraky všech přítomných.

Raymond přehodil nohy přes lavici, nevstal však, nýbrž se jen opřel lokty o stůl za sebou a hleděl na Scropea s odzbrojujícím úsměvem. „Ach, myslím, že vám upadla rukavice, mladíku.“

Rytíř, jen o něco málo mladší než Raymond, zbrunátněl vztekem. „Musím vás nazvat zbabělcem, abyste se konečně uráčil vstát?“ zasyčel.

Raymond se vztyčil a zkřížil paže na hrudi. „To bych si na vašem místě dvakrát rozmyslel.“

Hoccleve, který byl navzdory svému ostrému peru v zásadě mírumilovný člověk, prohodil chlácholivě: „Koledujete si o malér, Scrope…“

Raymond ho pohledem umlčel a obrátil se zpět k pruďasovi ze severu. „A copak vás proti mně tak popudilo, he?“

Scrope zaťal čelist. „To víte zatraceně dobře.“

„Ne, nemám nejmenší tušení, kvůli čemu hodláte zrovinka dneska umřít.“

Mortimer si hlasitě povzdechl. Jeho trpělivost s kousky jeho švagra měla svoje hranice. „Prokrista, Raymonde, drž se zpátky.“

Scrope si ho nevšímal. Upíral na Raymonda plamenný pohled plný nenávisti. „Jde o Rosalindu. Moji sestru. Nemáte v těle kouska cti, Waringhame!“

„Hm,“ předstíral Raymond, že se musí rozpomenout. „Ach ano, Rosalinda… Hezké dítě.“

Scrope uchopil druhou rukavici a uhodil jí Raymonda do obličeje.

To rytíře popudilo. „Nuže dobrá, mladíku. Jak si přejete.“

„Kdy a kde?“

„Hned tady na místě. Na nádvoří. Meč, dýka, žádná zbroj.“

Scrope stroze přikývl a odvrátil se.

Raymond se vyřítil ven, aniž se podíval na své přátele, a u dveří zavolal svého panoše.

Muži shromáždění u stolu po sobě znepokojeně pohlédli a navzdory nepohodě zamířili ven na dvůr.

„Tomu, kdo přežije, udělá král ze života peklo,“ prorokoval Oldcastle. „Má je totiž oba stejně rád.“

Dvůr Coldharbouru tvořila věčně rozdupaná louka, tu a tam zastíněná lipami. Šedá obloha kontrastovala se svěží jarní zelení stromů, z jejichž listí kapala voda. Když na dvůr vkročil Raymond v doprovodu svého panoše, shromáždily se zde už dva tucty diváků – ti, kdo ho méně znali, žasli nad jeho vzezřením i rozpoložením. Obvykle byl totiž Raymond z Waringhamu dobrosrdečný muž, který se rád a často smál a někdy vypadal trochu ošuntěle, protože nebyl marnivý a příliš nedbal na svoje ustrojení a módu. Nyní však měl na sobě tmavě modrý surcot s dlouhými rukávy – z nejjemnějšího sukna a konzervativního střihu, neboť mu sahal téměř až ke kolenům –, ukazováček levé ruky mu zdobil pečetní prsten a na boku mu visel skvostný meč v naleštěné pochvě pobité stříbrem. Důstojnost mu ale propůjčoval především krok a výraz tváře, při jehož spatření se Scrope zachvěl strachy. Raymond se pohyboval uvolněně s nenucenou grácií kočky a jeho obličej vyzařoval naprostý klid, ba působil až poněkud znuděně.

Ještě než došel do středu dvora, tasil meč – svištivý zvuk se v tichu rozhlehl překvapivě hlasitě.

Scrope už držel svůj meč v ruce. Byl levák – vždy obávaný protivník, protože jeho údery přicházely z nezvyklé strany.

Požadavku rytířského chování učinili zadost tak krátkým kývnutím hlavy, že bylo téměř nezaznamenatelné.

Scrope udělal krok ke svému soupeři.

Zdálo se, že Raymond svírá meč v ruce jen jakoby mimochodem, nikdo si vlastně ani nevšiml, kdy ho tasil. Ale úder vedený ze strany na soupeřovo ostří přišel mnohem rychleji, než kdo čekal, a byl tak silný, že všichni uslyšeli křupnutí Scropeova zlomeného zápěstí. Rytíř tlumeně vykřikl a meč mu vyklouzl z ochablé levačky.

Mezi přihlížejícími se šířilo mumlání. Znělo zklamaně. S tak rychlým koncem nikdo nepočítal.

Raymond obdařil svého vyzyvatele zavrtěním hlavy, zastrčil meč a beze slova se obrátil k odchodu.

„Ještě jsme spolu neskončili, sire,“ ozval se Scrope za jeho zády.

„Jindřichu…,“ varovně pronesl jeden z jeho přátel.

Raymond se pomalu obrátil. „To nemyslíte vážně, chlape. Jste zraněný a neudržíte meč v ruce. Rád vám budu k dispozici, až se vám ruka zahojí. Dříve však ne.“

Scrope zvedl pravačkou dýku a bez dalšího zaútočil.

Raymond o krok uskočil. Jeho výraz byl stále směsicí nudy a potlačovaného pobavení, která přiváděla jeho protivníky k zuřivosti, ale omezil se jen na to, že uhýbal neobratným švihům dýky. Když Scrope už popáté máchl do prázdna a málem přitom ztratil rovnováhu, vykopl mu Raymond konečně dýku z ruky – téměř ohleduplně, aby mu nezlomil ještě i pravou ruku.

Scrope se zapotácel a padl na kolena. Tam chvíli setrval a podpíral si zlomené zápěstí zdravou rukou.

Raymond shlédl k němu dolů a pak se rozhlédl po ostatních. „Zmizte odtud! Hněte sebou, tady není už nic k vidění.“

Počkal, až se přihlížející – zvědavci i příznivci jedné či druhé strany – rozptýlili, a pak přidřepl k poraženému vyzyvateli. „Tak, a teď si promluvíme o vaší sestře.“

Scrope odvrátil s přidušeným zasténáním hlavu. Podezřele se podobalo vzlyku. „Já… nemyslel jsem si, že patříte k těm, kteří si rádi kopnou do poraženého. Král má o vás vysoké mínění.“

„Mohl byste laskavě projednou držet hubu a vyslechnout mě?“ obořil se na něj Raymond.

Scrope se zaraženě odmlčel.

Raymond se slyšitelně zhluboka nadechl. Pak tiše řekl: „Vaše sestra Rosalinda… drží s kacíři.“

Scrope prudce zvedl hlavu. „Cože?“

Raymond důrazně pokýval hlavou. „Před třemi týdny se v jednom kostele v Cheapside konalo v noci tajné shromáždění lollardů. Věděl jsem o tom, protože… no to je jedno odkud. Ale taky arcibiskupovi zvědové dostali echo. Chtěli vtrhnout do kostela a hnízdo lollardů vybrat. Někdo ale kacíře včas varoval. Jenže o vaší sestře se začalo šířit, že patří k nim. Takže já, abych ji ochránil, jsem vyslal do světa jinou pomluvu. Omlouvám se, že mi nenapadlo nic ušlechtilejšího, ale takový už zkrátka jsem. No a teď se u dvora šušká, že Rosalinda Scropeová té noci sdílela lože s Raymondem z Waringhamu. Je to pro vás zajisté těžké, ale pořád lepší než ji vidět hořet na hranici, ne?“

Scrope na něj vyjeveně hleděl. Bylo vidět, jak si pomalu rovná v hlavě, co vyslechl. „Moje sestra… patří k lollardům?“

„Nejspíš jo.“

„A vy jste se jí… nedotkl?“

Raymond se zazubil. „Bohužel ne. A že by stála za hřích…“ Chlácholivě zvedl ruce. „Ne, ne, nedotkl jsem se jí, přísahám.“

Scrope zakoulel očima a stiskl rty. „Krucinál… proč jste mi to neřekl předtím, než jsem ze sebe udělal blázna a nechal si zlomit zápěstí?“

„Byl bych vám to rád vysvětlil, kdybyste neztropil takovou scénu a dal mi příležitost.“

Scrope zkroušeně sklopil hlavu a zasténal. „Příšerně mě to bolí, víte?“

Raymond se škodolibě usmál. „Snad se z toho poučíte.“ Vztyčil se. „Jděte za bratrem Gregorym, ten se o vás postará,“ poradil na rozloučenou. A potom ten čertík v něm zase vystrčil růžky, a tak dodal: „A pozdravujte ode mě svoji sestru.“

Cestou zpátky do síně se ho zastavil znepokojený panoš. „Sire…“

„Ano? Co se děje, Howarde?“

„Váš bratr, hrabě z Burtonu, je tady a hledá vás.“

Ta zpráva vybudila Raymonda rázem z klidu. Jeho bratr do Coldharbouru nikdy nechodil. Nazýval ho „nejhorším hnízdem hříchu v bezbožném městě“.

„Řekl, co ho sem přivádí?“ otázal se panoše.

„Ne, sire.“

„Kde je?“

„V síni.“

Raymond vyběhl po schodech nahoru do síně. Uvítal ho hlasitý potlesk. Rozdal kolem sebe neurčité úsměvy a okamžitě zamířil na levou stranu rozlehlého sálu, kde spolu stáli ve stínu sloupoví bratr a švagr a tiše hovořili.

„Eduarde? Stalo se něco?“

Objali se.

Ve svých sedmatřiceti letech vypadal Eduard z Burtonu pořád jako mladý drakobijce: ušlechtilý, nebojácný, nepoznamenaný věkem ani hříchy. Což samozřejmě vyplývalo z toho, pomyslel si Raymond nikoli bez posměchu, že takový opravdu byl. Odmala vážný, ctnostný a zodpovědný byl pravým opakem Raymonda, ale přesto, anebo možná právě proto se měli oba bratři upřímně rádi.

Starší ustaraně přikývl. „Jde o Janka, Raymonde. Dorazil sem z Waringhamu Tristan Fitzalan, posílá ho otec.“ Stručně podal zprávu o požáru a nehodě. „Nedaří se jim snížit horečku. Spáleniny se ošklivě zanítily. Blouzní a odmítá jíst.“

„Zemře?“ Raymond zaťal zuby.

Eduard neodpověděl.

Mortimer byl velmi bledý. Vyrůstal s Eduardem, ale hlavně s Raymondem, když se jeho matka provdala za jejich otce, a Janek byl jeho pokrevní bratr. „Musíme se hned vydat na cestu,“ naléhal tiše.

Eduard přikývl a přistoupil ke stolu, kde seděli Raymondovi a Mortimerovi přátelé.

„Ajta, Burtone!“ zvolal John Oldcastle. „Který ďas vás sem přivedl?“

Eduard předstíral, že tu otázku přeslechl, a neuznal ho za hodna pohledu. Oldcastle se netají svým kacířským smýšlením, proto patří na hranici, a ne na královský dvůr, soudil. Marně pátral po nějakém důvěryhodném obličeji, až objevil na konci síně sedět osaměle lorda Scropea. Přistoupil k němu, krátce mu vylíčil, co se stalo, a požádal ho, aby ho, Raymonda a Mortimera omluvil u krále.

Scrope se zastyděl, že ještě před několika minutami přál Raymondovi z Waringhamu jen to nejhorší. Teď, když ho skutečně postihlo neštěstí, horlivě se chopil příležitosti, jak svoji kletbu odčinit. „Ovšem, mylorde. A budu se za vašeho mladého bratra modlit.“

„Děkuji vám, sire.“ Eduard se zdvořile uklonil a spěchal zpátky k Raymondovi a Mortimerovi.

Spolu s Tristanem Fitzalanem, jedním z otcových nejspolehlivějších rytířů, uháněli do Waringhamu, jako by měli v patách celé peklo.

Vyjeli z města po Londýnském mostě, řítili se úzkými uličkami Southwarku na jižním břehu Londýna, až před nimi chodci uskakovali na všechny strany, až nakonec dojeli na Watling Street směrem na Canterbury. Hodinu jízdy za Rochesterem odbočovala stezka na Waringham. Krátce před setměním dorazili na hrad.

Zatímco po starém dřevěném můstku přejížděli bystrý tok řeky Tain a stoupali na Mnichovu hlavu, hleděli tři rytíři Waringhamové k hradu s nanejvýš rozdílnými pocity: Pro Eduarda, který prožil celé dětství na severu, to bylo pouze místo, kde žila jeho rodina. Pro Raymonda to byl jeho domov, který miloval a kde měl své kořeny, ale zároveň i mlýnský kámen na krku. A pro Mortimera představoval vše, co nenávratně ztratil, když jeho otec zradil krále.

Přejeli hradní most a projeli mohutnou bránou, obrátili se doprava ke konírně, působící ve srovnání s hřebčínem omšele a také mnohem menší, předali své drahocenné hřebce pacholkům a přes vnitřní dvůr zarostlý trávou spěchali k obytné věži.

Když zdolali první schodiště, vrhl Raymond krátký pohled do síně. Pár děveček právě prostíralo k večeři dlouhý stůl pro rytíře, jejich rodiny a taky pro čeleď, ale jinak tu nebyl nikdo. Jeho otec vydržoval jen malou domácnost. Neměl už žádný bojový oddíl. Pro Robina z Waringhamu dny bojů skončily.

„Pospěš si, Raymonde,“ zavolal na něj Mortimer ze schodiště. Raymond ho následoval do obytných komnat rodiny.

U Jankova lůžka našli sestru.

„Johano?“ zamumlal Eduard. „Jak to s ním vypadá?“

Prudce otočila hlavu. Když u dveří spařila stát své tři bratry, vyskočila a jednoho po druhém objala. Ani pro devatenáctiletou Johanu nebyli bratři společníky jejího dětství, avšak na rozdíl od Janka pro ni nikdy nepředstavovali soupeře, ale viděla v nich svoje ochránce.

„Nevím,“ přiznala tiše. „Zmítá se v horečkách. Zdá se mi, že odchází. Celé hodiny není při vědomí. A je pořád slabší…“ Přejela si rukávem přes oči.

„Co říká Liz?“ zeptal se Raymond, aniž zvedl oči od bledé tváře mladšího bratra.

„Tristan Fitzalan přivedl z Canterbury učeného doktora,“ vysvětlila. „Benediktýna. Zdálo se mi, že ví, co dělá. Dal mu ruku do dlahy a říkal, že je to hladká zlomenina a že se bude pravděpodobně dobře hojit. Poté pustil Jankovi žilou, ale proti horečce nic nezmohl. Janek si vyčítá, že v ohni zahynuli tři koně. Myslím, že ho to bolí víc než ty spáleniny. Ale je velmi statečný.“

„To doufám,“ řekl Raymond. „Mluvíš o něm, jako by byl ještě malý šolda.“

Vyznělo to příkřeji, než zamýšlel. Nechtěl, aby si všimla, jak ho pohled na Janka zdrtil: měl obličej strhaný horečkou, vyhublý skoro jako tvář starce. Přistoupil k pohodlné široké posteli. Těžké závěsy byly roztažené. Hoch ležel na zádech, lehkou přikrývku odkopal. Levé předloktí měl uložené do dlahy a převázané. Taky kolem čela měl obvaz, ale hruď odhalenou, pomazanou nějakou nahnědlou mastí.

„Janku,“ promluvil na něj Raymond a uchopil jeho pravou ruku do své. Chlapcova dlaň byla tak horká, že ji málem opět pustil. „Všechno bude zase dobré, chlapče. Vážně, vím to docela jistě. Teď se cítíš mizerně, ale věř mi, uzdravíš se.“

Janek se pohnul a otočil hlavu jeho směrem. Oči však měl stále zavřené.

Také Eduard a Mortimer přistoupili k lůžku a ustaraně na chlapce hleděli.

„Ano, myslím, že Raymond má výjimečně pravdu, Janku,“ přidal se Eduard, přestože tak úplně jistý si nebyl.

„Hm, vypadá to hůř, než jaké to skutečně je,“ přitakal Mortimer.

Eduard přejel Jankovi opatrně rukou přes spálené vlasy a pak se obrátil k Johaně. „Kde je otec?“

„V hřebčinci, myslím. Ale chtěl se vrátit k večeři.“

Robin z Waringhamu obvykle nejedl s ostatními ve velké síni. Obýval útulnou komnatu nacházející se na jižní straně hradní věže nad růžovou zahradou, kde jídal spolu s Jankem, Johanou a jejím manželem.

Tam ho Eduard našel. „Otče!“ Zdvořile se uklonil. „Doufám, že se ti daří dobře.“

Robin se slabě usmál. Eduardovy dvorné způsoby ho nepřestávaly bavit. „Pojď dál, chlapče. A pověz, co doopravdy vidíš: vypadám sešle. A není divu, víš? Já jsem sešlý.“

„Ano. Tolik ran osudu za sebou.“

Robin věděl, že Eduard se z jeho synů nejlépe umí vcítit do druhých a spoluprožívat jejich trápení.

„Raymond si myslí, že Janek se uzdraví,“ pokračoval Eduard.

Robin nerozhodně pokýval hlavou. „Doufám, že má pravdu. Každopádně jsem rád, že jste přijeli. A teď vyprávěj, jaké to bylo.“

Eduard věděl, že otec nemá na mysli slavnostní korunovační obřad ve Westminsteru před pěti dny, ale že mluví o smrti krále: Jindřicha Lancastera, který byl pro Robina více než syn a pro Eduarda více než bratr.

Eduardovi trvalo chvíli, než odpověděl. Ztráta byla ještě příliš čerstvá. Nepřítomně převzal od pážete po okraj naplněný pohár a počkal, až bude s otcem sám, nenapil se však.

„Já… myslel jsem, že už se začíná uzdravovat,“ začal konečně. „Chtěl do Westminsterského opatství, aby se pomodlil u schránky s ostatky svatého krále Eduarda, a to mě potěšilo. Jestli chce jet na koni do Westminsteru, říkal jsem si, pak už je mu lépe. Ale sotva jsme tam dorazili, zhroutil se. Odnesli jsme ho v bezvědomí do opatova domu. Jen jednou se krátce probral, poprosil Boha o požehnání pro Harryho a další děti a pro Anglii a pak… zemřel.“ Hlas se mu zadrhl. „Smrtelně nemocný sedmačtyřicetiletý stařec. Vyčerpaný, zcela na konci svých sil. Ale teď má konečně pokoj.“

Robin přikývl. „Zaslouží si ho. Třináct let marně usiloval o mír. Ubohý Jindřich. Spory a nepokoje byly jen ovocem toho, co zasel Richard. Ale Jindřich je musel sklízet. Povím ti upřímně, Eduarde, často jsem litoval, že jsem ho tenkrát tak tlačil k tomu, aby přijal korunu.“

Syn na něj udiveně pohlédl. „Ale tys měl naprostou pravdu, otče. On ji musel přijmout. Jiné řešení nebylo. Copak jsi mu tenkrát neřekl, že nesmí uhnout jen proto, aby kronikáři napsali: Jindřich Lancaster byl hodný chlapec?“

„To ti vyprávěl?“ zeptal se Robin.

Eduard s bolestným úsměvem přikývl. „Často. Vždy když pro něj břímě vlády bylo k nevydržení. A pokaždé ho to znovu přesvědčilo, takže bys neměl pochybovat.“

„Ne, o to nejde,“ namítl Robin zamyšleně. „Jen bych si přál, aby to nebyly tak těžké a kruté roky. Zasloužil si něco lepšího. Je to zvláštní, víš. Jeden starý jasnovidec kdysi předpověděl, že Jindřich zemře v Jeruzalémě. Asi budu pověrčivější, než jsem si myslel, ale nedělal jsem si velké starosti, i když jsem věděl, že je nemocný. Říkal jsem si: Však se zotaví a dostane příležitost v pokoji zestárnout jako odměnu za svoji námahu. Pokud se nevydá na pouť do Svaté země…“

Eduard na něj okamžik ohromeně zíral. Pak řekl: „Komnata v klášteře, kde zemřel, se jmenuje Jeruzalém.“

Robin se tiše zasmál. Neznělo to vesele. „Tak je to s proroctvími. Vždycky je v nich nějaký háček.“ Potřásl hlavou a upil doušek ze stříbrného poháru. Bylo v něm vynikající burgundské. Vzhledem ke svému úctyhodnému věku se rozhodl, že vyprázdní nejlepší sudy ve svém sklepě sám. Bude to o moc chytřejší než je přenechat Raymondovi, který nerozezná kvalitní mok od břečky. „Ale ať si kronikáři píšou, co chtějí, Jindřichovo usilování nebylo nadarmo, Eduarde. Přenechává svému synovi vzkvétající říši s bezpečnými hranicemi. A to ti povídám, teprve teď svět doopravdy zažije, co se stane, když je králem Lancaster.“

Eduard o tom nebyl tak zcela přesvědčený. „Přál bych si jen, aby měl syn více podobnosti se svým otcem. Nevykládej si to špatně,“ dodal spěšně, když zachytil otcův podrážděný pohled. „Mladý Jindřich má srdce na pravém místě a je vynikající voják, o tom není pochyb. Ale jako státník?“

Robin se zamyšleně usmál. „Myslím, že tě čeká ještě pár překvapení…“

Nedořekl, protože do komnaty vstoupila Johana s Edem Fitzroyem a Mortimerem.

„Řekla jsem Maud, že může nosit jídlo,“ oznámila. „Raymond chce ještě chvilku zůstat s Jankem. Máme mu něco nechat, ale prý ať na něj nečekáme.“

Robin kývl na pozdrav svému nevlastnímu synovi. „Mortimere.“

„Sire.“

Nikdy se nepřinutili k něčemu víc než k chladné zdvořilosti. Mortimer byl synem Robinovy druhé ženy a jeho největšího rivala. Stálo toho mezi nimi příliš a od smrti Blanky tu nebyl nikdo, kdo by měl na oba dostatečný vliv, aby svitla sebemenší naděje na smír. Jelikož však žil Mortimer se svojí ženou – Robinovou neteří – na svém hradu v Sussexu, nevídali se dost často na to, aby oživili staré sváry.

„Vlastně jsem se sám chtěl ještě před večeří jít podívat za Jankem,“ řekl Robin dceři.

Když procházel kolem ní, položila mu ruku na paži. „Zůstaň s námi. Stejně pořád spí, jeho stav se nezměnil. Ale Raymond ho určitě rozveselí. Myslím si, že… je to jeho duševní rozpoložení, co mu brání v uzdravení. A s tím si z nás asi nejlépe poradí Raymond.“

„Hm,“ zavrčel Robin. „Naše veselá kopa.“

Maud, mladá děvečka z vesnice, přinesla nepříliš lákavý postní pokrm sestávající se ze zelí a slanečka a všichni se pustili bez velké chuti do jídla. Všichni až na Johanu, které se z rybího zápachu nebezpečně stáhlo hrdlo. Znechuceně míchala lžící v misce.

„Ach jo… když jsou Velikonoce tak pozdě, člověku připadá, že půst nikdy neskončí,“ stěžovala si. Pak jí něco napadlo a obrátila se k Mortimerovi. „To když krále korunujou během půstu, je na hostinu taky jenom slaneček se zelím?“

Bratr se ušklíbl a zavrtěl hlavou. „Jelikož se král nachází ve stavu Boží milosti, může si dovolit něco si dopřát. Uspořádal hostinu, jak se patří. Stoly ve westminsterské síni se prohýbaly pod mísami plnými dobrot.“

„A těch sladkostí co tam bylo, Johano,“ přidal se Eduard, který si z dívky rád utahoval kvůli jejímu sklonu k mlsání. „Cukrové antilopy v tlamách s kousky pergamenu, na kterých stála různá přání ohledně králova panování. Anebo cukroví orli a další zvířata. A vše přinášeli služebníci na koních.“

„Na koních?“ opakoval Fitzroy ohromeně.

Eduard přikývl. „Ne na tak velkých jaké chováme tady, ale přesto.“

„Ale král sám si hostiny vůbec neužíval,“ pokračoval Mortimer ve svém líčení. „Nepozřel ani sousto a jen zamračeně seděl. Asi ho břímě jeho nové odpovědnosti připravilo o všechnu chuť.“

A pak s Eduardem střídavě líčili průběh slavnostního dosazení na trůn minulou neděli. Jelikož krátce před smrtí starého krále bylo svoláno zasedání parlamentu, sešli se ve Westminsteru všichni angličtí světští i církevní páni, kteří poté zůstali, aby jeho následníkovi složili lenní přísahu. Raymond tak učinil jako zástupce hraběte z Waringhamu, kterého zastupoval i v parlamentu a při všech ostatních příležitostech. Robin Waringham téměř neopouštěl. Užíval si poklidného života a byl naprosto spokojený s tím, že má na starosti jen svoje koně a malou domácnost.

„Máte zprávy od Isabelly?“ vyptával se Eduarda s Mortimerem. Jeho druhá nejmladší dcera vstoupila k Robinově lítosti do benediktinského kláštera v Haveringu a od té doby ji neviděl. Její dopisy přicházely stále řidčeji a byly stále chladnější. Zazlívala otci jeho antiklerikální smýšlení.

„Daří se jí dobře,“ odvětil Mortimer po sotva znatelné pauze. „Začala psát básně. Krátce jsem ji navštívil a jednu mi ukázala. Je stejně talentovaná jako matka. A je pravou rukou abatyše. Ona… dotáhne to daleko.“

Robin si povzdechl. „Jen jestli je tam šťastná… pak budu i já spokojený.“

„Můžeš na ni být pyšný,“ rozhorlil se zbožný Eduard.

„Tak?“ Robin povytáhl obočí. „A já si vždycky myslel, že pýcha je hřích… Johanko, co je to s tebou?“

Dívka prudce vyskočila, přitiskla si ruku na ústa a vyběhla z místnosti.

Právě přicházející Raymond ještě včas uhnul stranou, aby se nesrazili. „Vsadím se, že to na latrínu nestihne,“ zamumlal, zavřel dveře a shýbl se k otci, aby se s ním objal. „Bůh tě pozdrav, mylorde. Doufám, že se ti daří lépe, než jak vypadáš.“

Robin jen mávl rukou a úsměv, který se mu objevil na tváři, mu hned ubral několik let. Už dávno si všiml, že Raymond má na něj omlazující účinky.

„Děkuji ti, chlapče. Asi tě nebudou moc zajímat moje nářky na bolavé kosti, zatuhlé klouby, zemřelé panovníky a uhynulé koně. A jak je to s Jankem, víš sám. Ale jinak se mi daří skvěle.“

Raymond se pousmál a poplácal Eda Fitzroye na pozdrav po rameni. Pak se posadil na Johanino místo a chopil se její opuštěné misky. Po první lžíci si znechuceně odfrkl. „Teď už ji chápu,“ zabručel a hladově se ládoval dál. „Neříkej, že se čeká,“ obrátil se s plnou pusou na švagra.

Fitzroy zvedl dlaně. „Víš přesně tolik co já,“ odvětil se širokým úsměvem. Johana už mu pár týdnů naznačovala, že by mohla být konečně v jiném stavu, a tohle podezření se dnes ještě upevnilo. „Ale doufám v to.“

„Já taky,“ přidal se Robin. „Bylo by mi útěchou, kdyby mě alespoň jedno z mých dětí obdařilo vnoučetem.“ Významně pohlédl na Raymonda.

Ten se nenechal vyvést z míry. „Myslel jsem, že máš nejmíň půl tuctu vnoučat ve Fernbrooku. Nebo se snad mýlím?“

„Nemýlíš,“ připustil Robin. „Ale to tě nezachrání předtím, že do toho budeš muset taky jednou konečně praštit a oženit se. Je ti pětatřicet, Raymonde. Jiní muži ve tvém věku mají už houf potomků.“

No, to mám možná taky, pomyslel si Raymond, a rychle si strčil do pusy další lžíci zelí, aby nemusel odpovědět.

Než ji však stačil polknout, změnil otec téma. „Janek se už probral?“

Raymond přikývl a tvář mu zvážněla. „Ale jen krátce. Pořád ho sužuje horečka, ale alespoň mě poznal. Dal jsem mu napít a on chtěl, abych mu vyprávěl o korunovaci. Řekl jsem mu pár vět a on mezitím zase usnul. Zdálo se mi, že se trochu zklidnil. Ale ty zanícené rány nevypadají dobře.“

„Ne, já vím.“

Všichni se na chvilku odmlčeli. Pokud se spáleniny brzy nezahojí nebo dokonce začnou hnisat, nezbude nic jiného než je vypálit. A na to raději nechtěli myslet. Najednou je přešla chuť k jídlu.

„Později zaskočím do vesnice za Liz Wheelerovou,“ řekl Raymond. „Ta mast je od lékaře z Canterbury, předpokládám.“

Robin přikývl.

„Zdá se, že moc nepomáhá. Požádám Liz, aby připravila nějakou jinou.“

Hrabě měl v úctě léčitelské umění vesnických žen, a tak souhlasil. I když věděl, že Raymond se nechystá léčitelku vyhledat jen kvůli jejím tinkturám.

Když se Raymond loudal dolů z kopce do vsi, bylo už dávno po setmění. Počasí se naštěstí zlepšilo. Mraky se protrhly a bledé světlo půlměsíce osvětlovalo obnažený vápenec na úbočí Mnichovy hlavy.

Raymond přešel dřevěnou lávku, došel na náves obklopenou stromy a za kostelem odbočil do uličky vedoucí k domku porodní báby a waringhamské léčitelky. Stál trochu stranou, uprostřed bylinkové zahrádky ohrazené vysokým živým plotem z dubových keřů. Liz si ráda udržovala atmosféru tajemnosti a plot podporoval dojem, že se v jejím domku a zahradě dějí věci, které nejsou určené očím všech. To byl samozřejmě nesmysl a Raymond to moc dobře věděl. Ale kořenářka musela nějak udržovat svoji pověst, podobně jako ve městech chodili lékaři často v šatech zamazaných od krve a hnisu, aby světu dali najevo, jak žádané jsou jejich služby. Každý měl zkrátka svoje způsoby, jak si udělat reklamu…

Raymond se protáhl úzkým průchodem v živém plotu do zahrady, neslyšně se přikradl ke dveřím a nakoukl špehýrkou mezi prkny dovnitř. Přední místnost osvětloval oheň v peci a lojová svíčka na stole. Liz byla sama, jak Raymond tajně doufal. Skláněla se nad kotlíkem, odpočítávala bobule, které vytahovala z koženého váčku, a házela je do vařící vody. Už jen pohled na hezky tvarované pozadí rýsující se pod sukní mu stačil. Plochou levé dlaně strčil do dveří, zatímco pravá spočinula na opasku.

Liz se ohlédla přes rameno, a když ho poznala, chtěla se napřímit. Zavrtěl však hlavou a chraptivě pronesl: „Zůstaň tak.“

S pobaveným pohledem zapřela ruce o okraj dýmníku nad pecí. Raymond jí vykasal sukně a s povzdechem úlevy do ní vnikl, zatímco jí levou ruku přitiskl k sobě a pravou škubal za okraj výstřihu, až povolil a roztrhl se a ven se prodraly její těžké prsy a spadly mu do jeho napřažené dlaně.

„Ach, Liz…,“ mumlal se zavřenýma očima.

„Mylorde?“

„Popravdě nevím, jak to bez tebe vždycky tak dlouho vydržím.“

„Mám ti to vysvětlit?“ nabídla zdvořile.

Tiše se zasmál. „Snad později.“ Pak už se soustředil na svoje konání: jemnými pohyby ji dráždil, až se začala dychtivě s tichým sténáním pohybovat proti němu, pak náhle pustil ňadra, která jí svíral, uchopil ji kolem pasu a prudce do ní vnikl. Sténala stále hlasitěji, ale dokázala se ovládnout, aby její steny nebyly až příliš hlasité, protože jakkoli si užívala své nestoudnosti, nestála o to, aby celá ves věděla, že ji navštívil Raymond. Její sebeovládání jí však dlouho nevydrželo, přesně jak si Raymond přál. Pojednou ztichla a zaklonila hlavu. Přidal pár rychlých nárazů a už dala celému světu bez zábran najevo, jakou rozkoš zažívá. Fascinovaně naslouchal jejímu syrovému, plnému hlasu a pak vyvrcholil i on.

Chvíli se nehýbali a jen těžce oddechovali, pak se od ní oddělil, otočil si ji k sobě a sevřel do náruče v opožděném přivítání.

Potom jí pohlédl do tváře a mimoděk se usmál. Liz měla husté světlé vlasy a růžovou pleť jako mnohé další vesničanky, avšak jemnější rysy. Její modré oči opětovaly jeho pohled přímo a nezáludně. Bylo jí pětadvacet – byla ještě dost mladá na to, aby neztratila přitažlivost, ale zároveň dost stará, aby věděla, co může od života očekávat. Když před deseti lety zemřela Raymondova teta Agnes, která navzdory svému urozenému původu plnila ve Waringhamu úlohu porodní báby a bylinářky, převzala její povinnosti Liz. Už její povolání ji vylučovalo z vesnického společenství. Lidé ve Waringhamu se k ní sice chovali přátelsky a obraceli se na ni se svými potížemi, avšak to, že znala věci, o kterých ostatní neměli ponětí, jí činilo čímsi výlučnou. A když Raymondovi před sedmi lety porodila levobočka, stal se rozdíl mezi ní a sousedy ještě znatelnější. Její syn začal na Raymondovy náklady navštěvovat klášterní školu svatého Tomáše. Nepochybně se Liz cítila někdy osamělá. Nikdy si však nestěžovala a neměla na Raymonda žádné požadavky.

Nyní mu však předhodila s lehkou výčitkou: „Už zase jsi mi roztrhl šaty.“

Bezstarostně pokrčil rameny. „Koupím ti nové.“

„Nejsem děvka, mylorde!“ odvětila bez zlého podtónu a sundala kotlík z ohně.

„Ne, já vím,“ řekl vážně. „Chci jen napravit škodu, kterou jsem ti způsobil.“

S předstíraným zoufalstvím si povzdechla. „To je věru nemožné.“

Zasmál se, uvolnil jí drdol a nechal jí záplavu světlých vlasů rozprostřít na ramena. Pak ukázal prstem na poškozené šaty. „Raděj si je sundej, ať neutrpí další škody.“

„Božíčku, co máš za lubem? Co to s tebou je? Copak jsou teď u dvora jen samé ctnostné panny?“

„Hm,“ zabručel. „Víc než je mi milé.“ Rosalinda Scropeová například. Tolik se snažil, aby tu lež učinil pravdou, ale Rosalinda zůstala neoblomná. Ještě pořád se s tím tak úplně nesmířil. Ctnostné dívky – jedno zda panny nebo ne, a už úplně lhostejno z jakého stavu – byly pro Raymonda z Waringhamu spíše výzvou než nedotknutelnou svátostí. „Teď mi napadá: kdopak je ta nevinná dívka, co nosí mému otci jídlo?“

„Maud. Je to sestřenice ženy vašeho hajného a její otec byl jednou hlídačem sena v tom roce, co…“

„Tohle jsem zrovna vědět nechtěl,“ přerušil ji suše.

„Oba její rodiče zemřeli minulou zimu na zápal plic. Tak ji tvoje sestra vzala na hrad.“ Po krátkém zaváhání dodala: „Nech ji na pokoji, Raymonde. Prosím tě o to. Nemá už nikoho na světě, ale vím, že jí tvoje sestra bude hledat ženicha. Nezkaz to prosím.“

Netrpělivě zakoulel očima. „Jak to že máš na sobě ještě šaty?“

Liz ho tedy poslechla. Bez zábran ze sebe stáhla prostý oděv z modrošedého sukna, které si sedláci tkali sami, pečlivě ho poskládala a uložila na stoličku. Raymond si zálibně prohlížel její bíle se třpytící kůži a oblé tvary. Pak si sundal plášť, rozprostřel ho na slámě před ohništěm a položil Liz na něj. Lehla si na bok a podepřela si hlavu a přihlížela, jak si vysvléká svůj pěkný surcot.

„Velmi elegantní,“ poznamenala.

„Hm. Ráno jsem měl souboj a jsem toho názoru, že člověk by měl být jak k umírání, tak k zabíjení slušně oblečený. Poté se ovšem ukázalo, že jsem si tu námahu mohl ušetřit. Nebyla prolita ani kapka krve.“

Liz udiveně zavrtěla hlavou. Často se snažila představit si život u dvora, ale nedařilo se jí to. Ten svět jí byl tak cizí, že se ve své fantazii neměla čeho chytit. „Jak dlouho zůstaneš ve Waringhamu?“ zeptala se.

Pokrčil rameny a stáhl si holínky. „Uvidím, jak se bude dařit Jankovi. Ale nejpozději do Velikonoc se musím vrátit. Velikonoční pondělí připadne tento rok na svátek svatého Jiří a ve Windsoru se bude pořádat obrovská hostina.

„Jak se daří Jankovi?“

„Špatně.“ Prohrábl si vlasy. „Vlastně hrozně špatně, jestli to chceš vědět přesně. To je ten druhý důvod, proč jsem za tebou přišel. Můžeš mi dát nějakou mast na jeho popáleniny? A zítra se snad na něj přijít podívat?“

„Jistě. Pokud tvůj otec proti tomu nic nemá.“

„Proč? Znáš ho přece. Agnes byla jeho sestra.“

„Nemyslela jsem to tak, že mě pokládá za čarodějnici. Ale neschvaluje naše…,“ nenapadlo ji správné slovo. „Myslí si, že kvůli mně ses ještě neoženil.“

Raymond proti své vůli vyprskl smíchy. „To si nemyslí, věř mi.“ Znal svého otce lépe než ona. „Není důvod, proč by ses ho měla obávat. To jen ten bílý vous působí, že vypadá jako moudrý a ctihodný stařec…“ Na okamžik se zamyslel. „A možná i je moudrý a ctihodný. Ale jinak je to starý dobrák, to mi můžeš věřit.“

Zdálo se, že ji to uklidnilo. „Samozřejmě se zajdu na tvého bratra podívat a pomohu mu, jestli budu moci. Mám taky mast, kterou mu můžeš vzít. Jestli se dostaneš domů dřív než ráno.“

Povzdechl si. „To bych měl. Ty jeho spáleniny nevypadají vůbec dobře. Čím dříve se za ním s mastí dostanu, tím lépe. Ale chvilku to ještě počká,“ dodal s úsměvem. Byl to bezstarostný, skoro drzý úsměv, při kterém se Liz podlamovala kolena, a věděla, že není zdaleka jediná. Kouzlo toho úsměvu spočívalo snad v tom, že dával každé z těch žen pocit výjimečnosti. A v této chvíli pro Raymonda skutečně existovala jen ona. Patřil totiž k těm šťastlivcům, kteří dokážou žít jen pro daný okamžik.

Ležel v hořící stáji uvězněný pod zříceným střešním trámem a nemohl se hýbat. Mohl jen bezmocně přihlížet, jak Troilus hoří. Plameny zachvátily nejprve černou hřívu, pak ocas, takže vypadal jako ohnivý oř z pohádky, a nakonec byl zahalený ohněm celý. A zatímco oheň pohlcoval koně, zaútočil i na Janka, na jeho hruď. Zakousl se do ní. Je to jen spravedlivé, pomyslel si Janek bez špetky soucitu se sebou. Nechal jsem ho zahynout, proč by se mi mělo vést lépe než jemu? Ale oheň pálil stále víc, blížil se k němu, hrozilo, že ho spolkne. Zakřičel.

Jeho vlastní křik ho probudil a zděšeně otevřel oči. Byl si jistý, že leží v plamenech, ale místo toho seděl napůl vzpřímený na své posteli, oknem proudilo dovnitř jitřní slunce a bratr Raymond ho zezadu držel za ramena, aby se nemohl hýbat, zatímco mu Liz obvazovala hruď.

„Mrzí mě to, Janku,“ řekla a znělo to opravdu nešťastně.

Janek zasípal, z nějakého důvodu se mu nedostávalo dechu. Vztekle se ohlédl přes rameno. „Pusť mě.“

Raymond mu uvolnil ramena a postavil se před postel. „Řval jsi jak tur, Janku. A jsi taky silný jako býk. Skoro jsem tě neudržel.“

„To bude nejspíš tím, že zvedáš nanejvýš džbány s pivem a tvoje zápasy se odehrávají v posteli,“ zamumlal Janek a klesl zpátky na polštář. Bolest na hrudi byla pořád ostře bodavá a točila se mu hlava.

Raymond se usmál a potřásl hlavou. „Buď ještě rád, že jsi nemocný, bratříčku.“

„Jo, jsem štěstím bez sebe.“ Chlapec zavřel oči a odvrátil hlavu.

„Nech ho na pokoji,“ slyšel Liz říkat. Tiše, ale přísně. V příštím okamžiku ucítil na čele její chladivou dlaň. Ani nedutal. Byl to božský pocit.

„Kristepane!“ vyrazila Liz tlumeně ze sebe. Znělo to zděšeně. „S tím musíme hned něco udělat. Potřebuje čaj z kostihoje. A proč nemá lýtkový zábal?“

„Lýtkový zábal?“ opakoval Raymond nechápavě.

„Za co jste tomu mastičkáři z Canterbury zaplatili, he?“ zeptala se jízlivě. „Pošli pro vodu a prostěradla. Studené zábaly snižují horečku. To ví přece každá matka! Co se ti doktoři krucinál na těch univerzitách vlastně učí?“

„Však už jdu,“ brumlal Raymond pokorně.

Janek si počkal, až se zavřely dveře. Pak otevřel oči a podíval se na Liz. „S tebou je krotký jak beránek.“

Spiklenecky se na něj usmála. „Zkuste ještě trochu spát. A až se vzbudíte příště, snad už se budete cítit lépe. Moje mast a můj čaj vám pomůžou, uvidíte.“

„Děkuji.“ Už její hlas mu pomáhal. „Liz…“

„Ano?“

„Udělala bys pro mě něco?“

„Jistě. A co?“

Váhal. Tak dobře ji neznal a to, o co ji chtěl požádat, bylo velice osobní. Ale její ruka na jeho čele byla tak nádherně útěšná, že k Liz pojal důvěru a osmělil se. „Až mi budeš příště mazat hruď mastí nebo dělat něco jiného… však víš, vzbuď mě. A postarej se, ať u toho není žádný z mých bratrů.“

Udiveně na něj pohlédla a najednou toho mnoho o Jankovi pochopila. „Máte moje slovo,“ slíbila vážně.

Vyčerpaně přikývl a oči skelné od horečky se mu zase zavřely. Čelo měl zkrabatělé, zřejmě ho bolela hlava. Znovu mu na ně položila ruku. Aby srazila horečku a poskytla chlapci trochu útěchy, ale taky, přiznala si, že ji činilo potěšení se ho dotýkat. Janek z Waringhamu byl se svými černými kadeřemi, jemnými rysy a modrýma očima asi ten nejhezčí chlapec, jakého kdy viděla, a právě jí došlo, že je už něco víc než jen chlapec.

„Zatraceně, Raymonde!“ zašeptala. „Kde trčíš s těmi prostěradly?“

Raymond byl ale právě zaneprázdněn. V kuchyni pod velkou síní, kam se vydal opatřit vodu a prostěradla, narazil na Maud. Nyní se opíral o velký příborník, který zabíral celou stěnu dlouhé místnosti, a se složenými pažemi hleděl dívce hluboko do očí.

„Pracuješ tu už dlouho, Maud?“

„Už čtvrt roku, mylorde.“

„Jsi tu spokojená? Doufám, že jsou tu na tebe hodní.“

Plaše se usmála a přikývla.

„Co se stalo tvé rodině?“

Na chvilku sklopila oči k zemi a pak na Raymonda znovu pohlédla. Ve velkých očích se jí leskly slzy. „Rodiče mi zemřeli. Sourozenci už před časem. Nikoho nemám.“

Soucitně zamlaskal. „Ubohé dítě. Řekl ti už někdo, že máš překrásné oči?“ zeptal se.

To vždycky fungovalo. Především když to vyhrkl spontánně. Maud nebyla výjimka. Zarděla se a opět sklopila pohled, ale usmála se. „To si nemyslím, mylorde.“

„Ale to je chyba, protože je to pravda. Měla bys to slyšet nejmíň jednou denně. Copak nemáš žádného galána, který by ti to říkal?“

Zavrtěla hlavou.

„Božíčku, vidím, že jsi na světě opravdu úplně sama a…“

„Maud?“ Do dveří strčila hlavu kuchařka. „Kde se couráš, holka? Proč ještě nestojí na stole snídaně pro panstvo?“

Maud sebou trhla. „Už jdu, Alice.“

Kuchařka něco zabručela a chtěla se odporoučet, když jí padl pohled na Raymonda, a hned jí svitlo. Vstoupila do kuchyně celou svou statnou impozantní postavou. „Přejete si něco, sire Raymonde?“ zacukrovala.

Naštěstí měl připravenou výmluvu. „Vodu a prostěradla, Alice, když budeš tak hodná,“ požádal zdvořile. „Liz chce Jankovi udělat lýtkový zábal.“

„Copak to ještě nikoho nenapadlo? To myslíte vážně?“

Zkroušeně pokrčil rameny.

Maud využila příležitosti a protáhla se kolem něj s podnosem v rukách.

Tohle kolo vyhrála Alice, pomyslel si Raymond. Ale turnaj ještě neskončil.

Lizino léčitelské umění se skutečně prokázalo jako účinnější. Spáleniny se začaly hojit a horečka zvolna klesala. Také chuť k jídlu se Jankovi konečně vrátila.

Když bylo zřejmé, že je mimo nebezpečí, Eduard a Mortimer se rozloučili. Ten první, protože chtěl využít volného období před zasedáním parlamentu, jehož začátek se přesunul na polovinu května, k tomu, aby na svém panství v Lancashiru dohlédl na hospodaření, druhý proto, že na Waringhamu nikdy dlouho nevydržel a protože se mu stýskalo po ženě a dětech.

To, co zamýšlel Eduard v Burtonu, činil Raymond ve Waringhamu: dohlížel na hospodaření. Především v hřebčinci, protože mu ležel na srdci stejně jako jeho otci a bratrovi a chovu koní rozuměl lépe než práci na poli.

V sobotu před Květnou nedělí vstal Janek poprvé z postele. Zlomenou ruku si nemohl zavěsit do šátku, protože by mu tlačila na hruď, ale podepřel si ji zdravou pravačkou a přešel pomalu k oknu. Kolena ho téměř nenesla a na čele mu vyrazil pot. Přesto setrval u okna a hleděl dolů na nádvoří. Na cvičišti se shromáždil půl tucet kluků zhruba v jeho věku, synové a panoši rytířů jeho otce, a pod vedením Francise Aimhursta se cvičili v boji tupými cvičnými meči. Janek se posadil na široký parapet, pozoroval je, analyzoval jejich chyby a obdivoval jejich obratné lsti. Co se mu začalo dařit lépe, strašlivě se nudil. Nepokládal však za moudré někomu si postěžovat, protože by se u něj jistě brzy objevil otec David, Jankův učitel a otcův domácí kaplan, a obšťastnil ho předčítáním z nějaké tlusté zbožné knihy. To Janek rád oželel. Mnohem víc ho bavilo přihlížet, jak se jeho kamarádi dole na nádvoří v teplém jarním slunci cvičí v boji, i když jim trochu záviděl.

Strávil tak asi čtvrthodinu, když se otevřely dveře. Otočil k nim hlavu a povzdechl si. „Ach, Liz, doufám, že mi odpustíš, když ti nepovím, jakou radost mám z toho, že tě vidím.“

Usmála se, ale hned ho vyplísnila. „Ještě byste neměl vstávat, sire. Máte pořád horečku.“

Máchl pravačkou, která tak přestala poskytovat oporu zraněné levačce. Zlomená kost odkázaná na vlastní oporu okamžitě vyslala do ramene bolestivý záškub. Proti své vůli vtáhl syčivě vzduch mezi zuby, řekl však: „Válet se tady je hrozná nuda. Vsadím se, že v hřebčinci je teď práce nad hlavu. A tamti…,“ ukázal z okna, „… budou všichni lepší než já, jestli se tu budu dál povalovat.“

„Jo, je to tak,“ připustila netrpělivě. „Přesto byste mě ale měl poslechnout. Copak si neuvědomujete, že jste jen tak tak utekl hrobníkovi z lopaty? Pustíme se do toho?“

Přešel zpátky k lůžku a posadil se na okraj. „Když to musí být.“

Každé ráno přicházela Liz na hrad, sundávala mu obvaz a mazala hruď mastí. Přestože se jeho stav den ode dne znatelně lepšil, bylo to pro něj stále utrpení bez ohledu na to, jak jemně a ohleduplně si Liz počínala, když odlepovala lněný obvaz od sotva zhojeného masa a nanášela na ně mast. Nejprve z toho měla obavy, ale dodržela svůj slib a přicházela k němu samotná. Ale Janek ji překvapil. Seděl zcela klidně a nevydal ze sebe ani hlásku. Když byla bolest nesnesitelná, zavřel jen oči a zaklonil hlavu. Tu a tam mu zpod víček skanula slza, ale to bylo všechno.

„Tak, hotovo.“

Přikývl. „Bylo to lepší než včera,“ poznamenal s úlevou.

„Do Velikonoc budete zdravý jako rybička,“ předpověděla.

„Za což vděčím hlavně tobě, viď?“

„Kdeže, já toho tolik nezmohla,“ namítla, pojednou v rozpacích.

„To není pravda. A nadto voní tvoje mast o moc líp než ta toho bratra z Canterbury.“ A vskutku mu ta příjemná kořenitá a zároveň květinová vůně při každodenních ošetřeních pomáhala, aby si zachoval klidnou mysl. „Z čeho je vyrobená?“

„Heřmánek, měsíček, třezalka, řebříček a jetelový med,“ vypočítávala pečlivě.

„Med?“ podivil se.

S úsměvem pokrčila rameny. „Med nikdy neuškodí.“

Opětoval její úsměv. „A úspěšná léčba ti dává za pravdu.“

„Tak já půjdu.“

„Liz…“

„Hm?“

„Kdybych… kdybych se ti někdy mohl nějak odvděčit, řekneš mi to?“

Udiveně na něj pohlédla. Jak jiný je tenhle kluk než jeho bratr, blesklo jí hlavou. „Ano, opravdu se může stát, že jednou vaší nabídku využiju,“ odpověděla.

Vážil si té pocty a spokojeně přikývl.

Liz si sebrala svoje věci. „Musím jít. Vaše sestra mě očekává. Zítra na viděnou, sire Janku.“

Protočil panenky, ale zasmál se. „Na viděnou, Liz.“

Johanino podezření se potvrdilo a oba nastávající rodiče se nesmírně zaradovali. Robin sice pokládal jejich radost za předčasnou, nicméně ohlásil, že na Velikonoce uspořádá velkou hostinu, aby tu novinu náležitě oslavili.

„Jsem rád, že Ed a Johana čekají rodinu,“ řekl Raymond, když odpoledne na Zelený čtvrtek seděl s otcem u stolu. Procházeli spolu účty a radili se, jak co nejlevněji nahradit shořelé krmivo pro koně a ze které části rozlehlých waringhamských hvozdů vzít dřevo na novou stodolu a stáje. Nyní ale konečně účetní knihy zaklapli.

„Ale?“ zaútočil Robin.

Raymond pokrčil rameny. „Žádné ale. Jen nemůžu zůstat až do Velikonoc. Král se už jistě ptá, kde vězím.“

Jeho otec přikývl. „Pak se nenech zdržovat a uháněj do Windsoru. Určitě tě teď potřebuje – musí se potýkat s tolika novými věcmi.“

„To jo.“ Raymond si natáhl dlouhé nohy a zamračeně zíral na svoje holínky.

„O co jde, Raymonde?“ otázal se Robin tiše.

Syn zvedl hlavu, chopil se poháru a dlouze se napil. Postavil pohár na stůl a teprve pak odpověděl. „Jde o Janka, otče. Rád bych ho vzal s sebou. Přišel čas.“

„Myslím, že toto rozhodnutí bys měl přenechat mě,“ řekl Robin o poznání chladněji.

„Ale bylo by to pro něj dobré.“

„Ještě není úplně zdravý. Myslím, že teď není vhodná doba.“

„Ach, těch pár škrábanců. Příští týden už o nich nebude vědět.“

„Mýlíš se. Kdo se ocitne tak blízko smrti potřebuje delší čas, aby na to zapomněl. Což víš sám moc dobře.“

„Je to opravdu ten důvod? Anebo je ti zatěžko rozloučit se s ním?“

Otec se nerozzlobil. Jen se trochu udiveně otázal: „To mě vskutku pokládáš za takového sobce? Nebo si myslíš, že mi stařecký věk zatemnil rozum?“

„To ne.“ Raymond zahanbeně sklopil hlavu. Nic takového si nemyslel. „Ale bylo by to jen přirozené. Je tvůj nejmladší. A kromě toho je…“ nejlepší z nás všech, chtěl říct, ale v té chvíli objevil v otevřených dveřích Janka a dokončil: „… nevychovaný spratek, který naslouchá hovorům, jež nejsou určeny pro jeho uši.“

Robin se obrátil k chlapci. „Nevzpomínám si, že jsem ti dovolil vstát z postele, Jene.“

Hoch vstoupil dovnitř, zavřel za sebou dveře a přistoupil ke stolu. Nereagoval na otcovu výtku a bez okolků se otázal: „A máte snad v úmyslu zeptat se taky mě, co si o tom myslím?“

„Ne,“ odvětil Raymond úsečně. „Proč? Zalez do peřin, prcku.“

Janek se obrátil k otci. „Představa, že budu dennodenně muset poslouchat podobné povýšené poznámky svých bratrů, sice není zrovna lákavá, sire, ale ke královu dvoru bych šel moc rád.“

Robin musel přemáhat úsměv, který u něj vyvolalo Jankovo elegantní rýpnutí a Raymondův rozhořčený výraz. Pokynul chlapci, aby přistoupil blíž, a položil mu ruku na rameno. „Vím. Chápu tvoji netrpělivost. Ale chci, abys tu ještě strávil léto. Na podzim můžeš jít, jak jsme se domluvili. Až ti bude čtrnáct. Ani o den dřív.“

„Proč ne?“

Jeho otec zvolna zavrtěl hlavou. „Mám pro to dobré důvody. Obávám se, že tohle vysvětlení ti musí stačit.“

Janek sklopil oči, a když mu otec sundal ruku z ramene, odešel z místnosti, aniž na něj či bratra znovu pohlédl. Dveře se za ním zabouchly o něco hlasitěji, než bylo přísně vzato potřeba.

„Tak to bychom měli,“ povzdechl si Robin. „Gratuluji, Raymonde. Teď je uražený.“

„Vidíš?“ vyjel na něj Raymond. „Přesně to jsem měl na mysli. Je uražený, jo? No a? Johana, ty a všichni tady se k němu chováte jako k miminu. Je rozmazlený.“

Robin nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Nevyrůstá jinak než ty. Staráme se o něj, ale nikdo ho nerozmazluje. Musí těžce pracovat. Jen mu chci dopřát ještě půl roku, aby zesílil. Víš, nedává to na sobě znát, ale ještě nepřekonal matčinu smrt.“

„Stejně jako ty,“ zamumlal Raymond smutně.

„Stejně jako já,“ přitakal Robin. Dole pod schody ji ale našel s roztříštěnou lebkou a zlomeným vazem on, ne já, dodal v duchu.

Waringhamský hrad byl téměř tři sta let starý, kamenné schody ochozené a hladké. Blanka se vydala jednoho teplého letního večera před skoro dvěma lety s tlustou knihou pod paží do růžové zahrady a zřejmě hned na vrcholu schodiště uklouzla. Samozřejmě měla na nohách ty nemožné módní střevíce z hedvábí – copak ji Robin tisíckrát nevaroval, že jsou nebezpečné? A vždycky chodila tak rychle, pořád ve spěchu, jako by se bála, že v životě něco důležitého zmešká. Janek čekal na matku v zahradě, a když nepřišla, vydal se ji hledat. Robinovi pořád zněl v uších jeho pronikavý výkřik odrážející se od starých zdí.

Rychle tu temnou vzpomínku zahnal. „Ať je to jak chce, těžko popřeš, že v Harryho družině panují někdy drsné způsoby. Není to vždy ta nejlepší společnost…“

„Snad ne,“ přerušil ho Raymond netrpělivě. „Ale udělala by mu dobře. Však já už na něj dohlídnu.“

Robin energicky přikývl. „To také očekávám. Ale až na podzim. Dřív ne.“

„Otče…“

„Je to moje poslední slovo.“

Raymond už ten tón znal a věděl, že nemá cenu dál diskutovat. Podrážděně si odfrkl, ovládl se a zeptal se pokud možno klidně: „A vysvětlíš mi ty své dobré důvody, nebo se musím spokojit s tím, že jsou prostě dobré?“

„Nu, to bys vlastně měl, že? Kromě toho jsem se domníval, že jsem ti je už uvedl. Ale máš pravdu, existuje ještě jeden pádný důvod. Nový lord kancléř mi na začátek května ohlásil svoji návštěvu.“

„A kdo je nový kancléř?“ otázal se Raymond zmateně.

Robin pohoršeně zamlaskal. „Božíčku, Raymonde, v korunní radě se před tvými zraky odehrává revoluce, a ty nic nevíš? Možná by ses měl pokusit zůstat alespoň jednou týdně střízlivý, aby ti neunikaly přinejmenším ty nejdůležitější přeměny.“

„Revoluce?“ opakoval Raymond, příliš udiven na to, aby zareagoval na otcovo rýpnutí.

„Hm. Král hned příští ráno po své korunovaci odvolal arcibiskupa Arundela z funkce kancléře a místo něj jmenoval svého strýce, Jindřicha Beauforta, biskupa z Winchesteru.“

Raymondovi se matně vybavilo, co toho rána říkali Oldcastle a Hoccleve. „Biskup Beaufort,“ opakoval a tiše hvízdl. Poté se spokojeně usmál. „Věděl jsem, že nastávají nové časy. Sakra, ten Arundelův věčně kyselý ksicht mi určitě chybět nebude.“ Pak mu ale napadlo něco jiného. „Jak to, že o tom víš ale ty?“

Robin pokrčil s tajemným úsměvem rameny. „Mám svoje zdroje.“

„A biskup Beaufort přijede sem, do Waringhamu? Co tu u všech všudy bude pohledávat?“

„Biskup Beaufort a já jsme staří přátelé.“

„No jistě,“ svitlo Raymondovi. „Je to mladší syn tvého bývalého pána, že? Vévody z Lancasteru.“

„Přesně tak. A až sem přijede, rád bych, aby se s ním Janek seznámil. Snad v sobě najdou i zalíbení. Vůbec by mě to nepřekvapilo. A jsem přesvědčen, že Janek by byl coby páže v Beaufortově domácnosti šťastnější a více by se naučil než na královském dvoře.“

„Ach ne! Ty chceš Janka poslat na biskupský dvůr? Vždyť se tam ukouše nudou!“

„Jelikož jsi znal vévodu z Lancasteru, asi tě neudiví, když ti řeknu, že biskupský dvůr jeho syna je dosti světský.“

„Přesto. Co může být pro hocha v Jankově věku poučnější a více vzrušující než dvůr jeho krále?“

Robin se útrpně usmál. „Dát odpověď na tvoji otázku může trvat léta. Já každopádně nikdy nelitoval, že jsem se přesunul ze zdánlivého centra moci tam, kde se skutečně nacházelo.“ Nikdy není přesné slovo, připomněl si. Zřídka by bylo správnější.

„Ale Janek není jako ty,“ nadhodil Raymond.

„Ani jako ty,“ kontroval Robin.

Bez špetky lítosti se Raymond vyhnul účasti na slavnostní hradní bohoslužbě, jež se na Zelený pátek konala vždy na památku poslední večeře. Pokání ostatně nebylo jeho silnou stránkou a musel zařídit naléhavější věci. Zítra ráno odjíždí a toto je na dlouhou dobu poslední příležitost.

Dohonil ji cestou do kaple, beze slova ji chytil za zápěstí a odtáhl stranou. „Nechoď tam, Maud.“

Vyděšeně na něj vykulila oči, když ji táhl dál do přítmí, ale neprotestovala, jen ustaraně namítla: „Ale mylorde… je Zelený čtvrtek. To se chodí na mši.“

Raymond se poškrábal na bradě. „Slyšel jsem v Londýně velmi moudré muže, kteří říkali, že celý ten tyátr s odpouštěním hříchů je nesmysl. Křesťan prý si může vyprosit a obdržet od Boha odpuštění i bez kněze jako prostředníka.“

Přísně zavrtěla hlavou. „To říkají kacíři.“

Hleďme, pomyslel si pobaveně, dokonce i malá Maud to ví. „Možná. Nejsem si tak úplně jistý,“ přiznal upřímně. Pak si skousl dolní ret a pohlédl na ni. Přesněji řečeno ji přímo hltal očima. „Ach, Maud,“ zašeptal. „Udělej to pro mě, ano? Zítra musím pryč a budu po tobě toužit každou bdělou minutu svého dne. Tak krutá ke mně nemůžeš být, viď? Pojď se mnou. Slibuji, nebudeš litovat.“

Maud bylo čtrnáct a o mužích nic nevěděla. Přesto tušila, že bude naopak hořce litovat, když ho uposlechne. Problém byl však v tom, že nedokázala odolat jeho roztouženému pohledu a sladkým lichotkám. Byla do něj beznadějně zamilovaná.

Dobře si všiml, že její odpor slábne, přitáhl si ji k sobě a políbil. Byl to něžný, hravý polibek, který takticky ukončil chytře právě v okamžiku, kdy v ní začal probouzet žádost.

Nebyl jejich první. Jelikož Raymond od počátku věděl, že nebude mít moc času, musel trochu upravit svůj osvědčený scénář, ale v zásadě zůstal věrný svému úspěšnému receptu: lichotky střídal s drzými výpady, ohnivá vyznání s hranou lhostejností. Pak následovalo tajné dostaveníčko s prvním, nesmělým polibkem. Nic víc. Nechal ji tam stát s rozpálenými rty a hladovým pohledem. Poté došlo k zdánlivě náhodnému setkání na odlehlém místečku za pekárnou. To bylo včera. A ve vhodný okamžik jí zajel rukou pod sukni a… probudil v ní ženu. Tohle vždycky fungovalo, jak zjistil. V každém, ať je to muž, nebo žena, doutná přirozená sexuální touha, stačí ji jen probudit. A to učinil. Opět ji tam nechal stát, předstíral, že se náhle upamatoval na svoji rytířskou čest, a s tragickým výrazem a zkroušeným pohledem se odporoučel.

A teď byla zralá.

„Zmizíme odtud, Maud. Znám jedno nádherné tiché místečko.“

Chtěla to. Viděl jí na očích, že to chce. Ale zároveň četl v jejích očích prosbu, aby ji ušetřil.

S téměř soucitným zavrtěním hlavy ji vzal za ruku a vedl ven na hradní nádvoří. Nikde ani živáčka – všichni byli buď v hradní kapli, nebo ve vesnickém kostele. Táhl Maud ke konírně, osedlal pěkného šedáka, na kterém jezdila s oblibou jeho sestra, vyzvedl dívku k sobě a rozjel se přes padací most.

Odvezl ji do lesa na mýtinu u Tain, kterou si pro svoje dostaveníčka vybral už nejeden z Waringhamu, protože každý věřil, že jen on sám ví o existenci tohoto čarovného místa.

Uvázal koně u vrby nad řekou a sundal Maud z koně. Nepostavil ji však na nohy, nýbrž hned uložil do měkké světlezelené jarní trávy.

Janek se vydal do hřebčince. Cesta mu připadala dlouhá a uvědomil si, že otec měl pravdu: skutečně ještě není úplně v pořádku. Přesto se neobrátil. Hřebčinec byl pro něj odedávna místem, kam se uchyloval, když ho něco trápilo nebo mu vrtalo hlavou. Tak jako jiní lidé do kostela, pomyslel si tak trochu provinile, protože zmeškal večerní bohoslužbu.

Nebyl však jediný. U vrat stáje Kirké stál Konrád a nakukoval dovnitř. Janek se postavil vedle něj, a když uviděl hříbátko spící ve slámě přitisknuté k matce, objevil se mu na tváři úsměv. „Kobylka?“ zeptal se bez pozdravu.

Stájmistr přikývl.

„Jak dlouho to pak ještě trvalo, než přišla na svět?“

„Tak dvě hodinky, myslím.“

„Je nádherná.“

„Ano.“ Konrád k němu konečně obrátil hlavu. V prvních dnech, kdy se všichni strachovali o Jankův život, chodil za bratrancem na hrad každý den. „Liz mi říkala, že se už uzdravuješ. Ale není to na výlet sem ještě trochu brzy?“

„Ach nezačínej ještě ty. Musel jsem ven z těch starých zdí. Nadýchat se čerstvého vzduchu.“

„Neříkej, že už máš dost Raymondovy společnosti.“

Janek opětoval jeho ironický úšklebek, ale pak zavrtěl hlavou. „To spíše otcovy. Zlobím se na něho.“

„Opravdu? Tak to mě udivuje. Copak ti provedl?“

Janek jen mávl rukou. „Raději mi pověz ty, jak to tady jde.“

Konrád na něj netlačil. Věděl, že až bude mít Janek chuť povědět víc, vysvětlí mu, o co jde. „Inu, tak všelijak. Musíme rychle začít stavět, především stodolu.“

„A odkud dostaneme nový oves?“

„Tvůj otec chce nakupovat na severu. Ceny jsou tam nižší než tady na jihu, říká. Chystá se vyslat posla do Burtonu a požádat Eduarda, aby tím pověřil nějakého agenta.“ Na čele mu naskočila starostlivá vráska. „Levné to nebude. Nemluvě o tom, že jsme ztratili tři koně.“

Ve waringhamském hřebčinci se chovali váleční oři. Měli nesmírnou hodnotu, ti nejlepší vynesli na aukci i víc než dvě stě liber. Obyčejný rytíř bez vlastního panství si je vůbec nemohl dovolit, protože cena takového koně se rovnala jeho žoldu za deset let. Tato ušlechtilá zvířata byla určena pro krále, šlechtu a bohaté rytíře. Cenní hřebci se pyšnili vlastními rodokmeny, jejich chovu se věnovala maximální péče a trvalo tři roky, než byli s maximální péčí dokonale vytrénováni. Už ztráta jednoho byla těžkou ranou, ztráta tří katastrofou.

Janek věděl, že jeho bratranec je zámožný muž. Stájmistr bydlel v pěkném domě na západním okraji hřebčince. Pozemky, na kterých se nacházely stáje a pastvy, byly jeho vlastnictvím. Hřebčinec se rovnal malému rytířskému panství uprostřed Waringhamu, a kdyby Konrád chtěl, mohl by si k němu koupit i pasování na rytíře, jak to učinil jeho bratr Robin, který se stal vojákem a už léta velel družině pečlivě vybraných lučištníků v králových službách. Koně však patřily Konrádovi jen z poloviny – majitelem té druhé půlky byl hrabě z Waringhamu –, a tak kromě toho, že smrt koní se jej osobně dotýkala, znamenala pro něj také nemalou finanční ztrátu.

„Nemyslím, že otec bude trvat na tom, abys teď hned uhradil polovinu ceny krmiva…,“ začal Janek nejistě.

Konrádovi přelétl po tváři úsměv. „Snad ne, ale já na tom trvat budu.“

„Konráde…“

„Bavme se o něčem jiném.“

Chlapec sklopil oči. „Promiň. Nic mi po tom není, máš pravdu. A nechtěl jsem tě urazit.“

„Nic takové se nestalo.“ Konrád mu poklepal na rameno. „Hlavu vzhůru, nějak to už zvládnem.“ Alespoň v to doufal. „Ke krmení jsi už přišel pozdě, chlapci dnes začali dřív. Ale můžeš se jít se mnou podívat na jednoročky a prohlédnout Calkase. Nějak se mi nelíbí.“

Zvolna kráčeli ke stáji jednoročků a cestou Konrád vyprávěl, že dvojročci, kteří se ocitli bez střechy nad hlavou, to budou muset nějaký čas vydržet venku. Ale co budou dělat, jestli se začátkem května zase ochladí, jak už to nejednou zažili, to tedy opravdu neví.

Přestože ohořelé ruiny stodoly a stáje v chlapci znovu oživily všechnu hrůzu ohnivé noci, a ačkoli si teprve teď naplno uvědomil, že z branky k němu nevyběhne Troilus, aby ho uvítal, do jeho žil jako by se znovu vrátil život. Konrád s uspokojením pozoroval, jak se mu do bledých lící vrací barva a modré oči ožívají vzrušením, když přecházeli od jednoho jednoročka k druhému a probírali spolu pokroky svých svěřenců.

Janek si důkladně prohlédl grošáka Calkase, který byl ještě malý a kvůli nerovnoměrnému růstu i docela ošklivý, do nějž však vkládali mnoho nadějí. Ohmatal mu tenké nohy, nahlédl do měkké tlamy, jež na něj hned zaútočila, a nakonec položil jednu ruku pod zatím příliš dlouhý krk hříběte a přitiskl své čelo na jeho. Tak nějakou dobu setrval, se zavřenýma očima a plně ponořený do sebe, jak se zdálo.

Konrád ho okouzleně pozoroval. Už to mnohokrát viděl, ale stále ho to nepřestávalo fascinovat.

Konečně Janek hřebečka pustil a vykročil ke Konrádovi ven. „Nic to není,“ ujistil ho, zatímco zavíral dolní půlku dveří. „Nemá bolesti a nic mu nechybí. Nanejvýš pohyb. Proto je neklidný.“

„Když koňům nasloucháš, slyšíš nějaká slova?“ vyzvídal Konrád.

Janek zavrtěl hlavou. „Slyším jen šumění v hlavě, nic jiného.“

„Jak teda víš, jak se koňům vede?“

Chlapec bezradně rozhodil ruce. „Prostě to nějak vím.“

„Nemusí tě to uvádět do rozpaků. Je to velký dar. Měl bys na něj být hrdý.“

„Proč? Nijak jsem si ho nezasloužil. Zkrátka jsem se s ním narodil. V naší rodině se dědí, třeba jako modré oči.“

„Hm. Pojď, napijeme se piva.“

Už se stmívalo, když došli ke Konrádovu domu. V oknech síně svítilo teplé světlo. Konrádova žena Lilian se spolu s ostatními už vrátila z kostela. Svého muže přivítala způsobným polibkem na tvář, na Janka se usmála. „Sire Janku, jak ráda vás zase vidím zdravého.“

„Děkuji, lady Lilian!“

Byla dcerou jednoho zámožného londýnského rytíře, který ji přede dvěma lety přivedl na koňský trh do Waringhamu, a tam se do sebe s Kon-rádem okamžitě po uši zamilovali. Přestože nebyla uvyklá venkovskému životu, zdálo se, že žijí s Konrádem šťastně, a dokonce už mu povila dědice a další potomek byl na cestě. Lilian se však nedokázala zbavit svých vybraných způsobů, pročež si z ní ve Waringhamu stále dělali legraci.

Brzy se s nimi rozloučila, aby vyhledala kuchařku, na jejíž lenost si bez ustání stěžovala, a slíbila, že jim pošle džbán piva. A taky sotva usedli k dlouhému stolu, objevila se děvečka se džbánem a dvěma poháry.

Konrád jim nalil. Z ohně sálalo teplo, neboť večery byly stále ještě chladné, a neklidně šlehající plameny osvětlovaly jeho úzký obličej. Janek si opět vzpomněl na požár a po zádech mu přejel mráz.

„Patříš do postele, kluku,“ poznamenal stájmistr kriticky. Nebyl to však rozkaz. Janka už často napadlo, že Konrád je snad jediný dospělý ve Waringhamu, který mu v jednom kuse neříká, co má dělat. Snad to bylo proto, že sám byl nejmladším z houfu sourozenců, a proto se uměl do Janka dobře vcítit.

Chlapec netrpělivě mávl rukou. „Už mě nebaví být pořád sám ve své komnatě. Dnes odpoledne jsem šel za otcem, abych si od něj vyprosil dovolení účastnit se zas cvičení se zbraní. Jen se podívej na moji paži – je hubená jak ruka nějaké holky…“

„To bych neřekl,“ zakřenil se Konrád. „Kromě toho sis zlomil zrovna tu ruku, kterou máš svírat štít.“

„Už mě ale vůbec nebolí.“

„To nic neznamená. Chytřejší bude ještě pár týdnů počkat. S tímhle nejsou žádné žerty. Ale z tvého ponurého výrazu soudím, že otec ti to stejně zakázal, je to tak?“

Janek zavrtěl hlavou. „Vůbec jsem se k tomu nedostal. Byl u něj Raymond.“ Pak vylíčil, jakým směrem se ubíral jejich rozhovor. Opět v něm ožil vztek a zklamání zračící se v jeho výrazu mu najednou ubralo pár let. „Jenže já nechci ještě půl roku čekat,“ prohlásil energicky. „Proč? A na co? Jsem už dost starý, ale otec to nechce vidět.“

„Půl roku uplyne jak voda,“ chlácholil ho Konrád. „A víš sám, co je tu v létě práce. Než se naděješ, bude podzim.“

„Přesto, Konráde, půl roku je dlouho! A on si to prostě rozhodne sám, aniž by se obtěžoval sdělit mi důvody.“

„Tak na to si budeš muset pěkně rychle zvyknout, víš? Vždycky tu bude někdo, kdo o tobě bude rozhodovat, aniž by ti musel cokoli vysvětlovat. Takový je běh světa.“

„Ale o tobě nikdo nerozhoduje,“ namítl Janek prudce.

„Ale ano. Otec Egmund, například. Zlobí se na mě, že nechodím dost často ke zpovědi. Anebo výběrčí daní koruny. Příležitostně taky tvůj pan otec, jelikož už od mých deseti let zastupuje mého skutečného otce a neumí tu roli ze sebe tak úplně setřást. Kromě toho má celoživotní zkušenosti s chovem koní. Většinou má ale pravdu, a tak to není tak zlé.“

„Chceš mi tím naznačit, abych se zamyslel nad tím, jestli nemá pravdu i v mém případě?“

„Stálo by to za pokus.“

Janek zkroušeně zavrtěl hlavou. „Nic by se tím nezměnilo. Někdy mám pocit, že se dusím, Konráde.“

Neumíš si vážit toho, jak dobře na tom jsi, měl už stájmistr na jazyku, ale raději ta slova polkl.

„Jene…,“ začal, ale nedopověděl, protože se do síně vrátila jeho žena se synkem v náruči. „Zůstanete na večeři, sire?“

Janek věděl, že její pozvání je míněno upřímně, ale odmítl je. „Ne, děkuji, Lilian. I tak dostanu vynadáno, že jsem tak dlouho pryč. Asi bych se měl vydat na zpáteční cestu.“

Nemýlil se. A zrovna Raymond, který ve svém mládí neslul právě jako vzor poslušnosti, na něj hned spustil: „Co tě to napadlo tak dlouho se někde courat? Otec si už dělal starosti.“

„Kde je?“ zeptal se Janek a zavřel za sebou dveře.

„U Johany a Eda. Chtěl si s nimi promluvit o něčem, co se mě netýká, jak jsem pochopil.“

Je opilý, uvědomil si Janek. A ne zrovna v dobrém rozmaru.

Mlčky se posadil ke stolu. Na jeho místě stál pohár zředěného vína a cínový talíř s kouskem chleba. Zmeškal večeři, ale někdo se postaral, aby nemusel jít spát s prázdným žaludkem. Vděčně začal žvýkat a vůbec mu nevadilo, že chleba už není nejčerstvější.

Raymond mocně upil ze svého poháru. Ticho v místnosti mu lezlo na nervy. „Kde jsi vězel?“ vybafl.

„V hřebčinci.“

„A v kostele jsi nebyl, co?“

Janek sklopil zrak a zavrtěl hlavou.

„Měl by ses stydět,“ prohlásil Raymond a zvedl varovně ukazováček. „Jestli si nedáš pozor, nevyroste z tebe žádný vzor ctností jako Eduard nebo Mortimer, ale takový hříšník jako já.“

„Ze mě vyroste něco úplně jiného než vy všichni,“ vyhrkl Janek, i když si byl vědom, že to není moc chytré.

„Dávej si pozor, jak se mnou mluvíš, prcku,“ napomenul ho Raymond bez skutečné přísnosti.

Janek už raději nic neříkal. Koutkem oka pozoroval proslulého rytíře, o jehož udatných činech v bojích s Velšany, Skoty a anglickými rebely se vyprávěly neuvěřitelné historky a který byl jeho bratrem. Obyčejně to byl pohledný muž a vějířky vrásek kolem modrých očí napovídaly, že se rád směje. Dnes večer však byly ty oči malé a zarudlé a prsty svírající pohár zkřivené v křeči.

„Tak jaképak vznešené plány chováš ohledně své budoucnosti?“ otázal se Raymond konečně.

Janek se obával, že je to past. Zvolna žvýkal, spláchl sousto douškem vína a pokrčil rameny. „To ještě tak úplně nevím. Nejprve bych rád na králův dvůr, to víš.“

Raymond přikývl. „Jen se obávám, že z toho nic nebude.“

Janek na něho vykulil oči. „Co tím chceš říct?“

Raymondovi došlo, že už zase vyžblebtl něco, co neměl. „To se brzy dozvíš,“ odvětil vyhýbavě.

Janek se zvedl ze židle a postavil se před bratra. „Co ti otec řekl?“

Raymond pozvedl omluvně levačku. „Myslí to s tebou dobře, věř mi. A možná má pravdu, možná pro tebe královský dvůr není to pravé. Ty jsi spíš… citlivka, že?“

Janka se zmocňovala panika. „Raymonde…“

Starší bratr dlouhým douškem vyprázdnil pohár a bouchl jím o stůl. „Kdoví. Ve vhodném prostředí… a s odpovídající podporou se z tebe může stát básník. Jako Mortimer. Máte to po vaší matce, že? Hodně mi ho připomínáš, víš? Jen nejsi takový morous.“ Hlasitý smích byl jedinou známkou jeho opilosti. „Já sám taky zvažuju, že bych napsal knížku,“ dodal důvěrným tónem. „O umění svádění. Co tomu říkáš? Obdařil bych ji nějakým pěkným, učeným titulem. De Arte Deflorationem, třeba. Nezní to krásně? A upřímně řečeno, Janku, je to to jediné, čemu opravdu rozumím.“

Janek se od něj pohoršeně odvrátil. „Určitě víc jak gramatice,“ odsekl a vyšel z místnosti.

Waringham, květen 1413

V neděli po Velikonocích se konal tradiční koňský trh a všichni trojročci na něm byli vydraženi za velmi potěšitelné ceny. Konrád a Robin byli nadmíru spokojení a Robin vzhledem k velkému výročnímu trhu ve vesnici Jankovi poprvé od jeho zranění dovolil, aby celý den a večer tropil, co se mu zlíbí. A tak se Janek spolu se svými kamarády z hradu a hřebčince uvolněně toulal po pestrém tržišti, jedl medové koláčky a pil sladké pivo, prohrál na kohoutích zápasech šilink a se zvědavostí a rozpaky si prohlížel levné nevěstky, které spolu s potulným lidem proudily v houfech na trh.

Teplé a suché počasí přetrvávalo ke Konrádově úlevě i celý následující týden, takže dvojročci mohli zůstat nadále na pastvě i přes noc. Každý den přiváželi do hřebčince velké fůry dřeva a stavební práce rychle postupovaly.

Janek se jako předtím po vyučování u otce Davida cvičil spolu s ostatními chlapci v zacházení s mečem a dřevcem a jeho levá ruka byla brzy stejně silná jako před požárem. Jediné, co přetrvávalo, byly příležitostné zlé sny. Mučily ho a bránily tomu, aby na tu hrůzu zapomněl úplně. Ale znal je už a věděl, že časem budou přicházet stále řidčeji. Například nyní ve snech vídal už mnohem méně častěji roztříštěné tělo své matky ležící pod schodištěm. Ale když se ten sen dostavil, pokaždé jím otřásl stejně. Zvláště ho pronásledovala stružka krve v koutku jejích úst. Sny nevybledají, to už věděl, neztrácejí nic ze své intenzity. Jen se objevují stále vzácněji. Když má člověk štěstí…

„Janku, co je s tebou? Spíš?“

Vytrhl se ze svého zamyšlení. „Omlouvám se, sire Francisi!“

„No tak, pojď už! Nebudeme na tebe čekat až do večeře.“

Francis Aimhurst byl vynikající učitel, ale trpělivost nebyla zrovna jeho silnou stránkou. Janek se hbitě zvedl z trávy na okraji cvičiště, kde měl spolu s ostatními chlapci sledovat cvičný zápas, a ne se toulat ve svých myšlenkách.

Na cvičišti už na něj čekal patnáctiletý Michael Fitzhut s obnaženým ostřím a lehce zvednutým štítem.

Janek vytáhl meč a zvedl svůj prostý štít z písku.

„Chci po vás, abyste se pokusili odzbrojit svého protivníka,“ vysvětlil jim Aimhurst. „Představujte si, že je to velšský princ, kterého chce zajmout, ale nechcete mu ublížit, abyste ho pak za tučné výkupné předali neporušeného zpátky jeho velšským příbuzným. Do toho.“

Janek s Michaelem zaujali pozice a zkřížili meče. Byli si rovnocennými protivníky, Janek o půl hlavy větší, Michael statnější.

Janek stále ještě piloval techniku, jak hledět soupeři přímo do očí, aby vytušil jeho příští kroky, a zároveň ani na okamžik neztratit ze zřetele jeho zbraň. Věděl, že u Michaela bude nejobtížnější prorazit jeho krytí, proto mu při každé drobné příležitosti útočil mečem na štít, aby unavil jeho levačku svírající štít nebo přesekl pás štítu.

Avšak při jednom z těchto výpadů protivník nečekaně udělal krok dopředu, místo aby se mu vyhnul, což Janka vyvedlo z rovnováhy, a Michael mu bez velké námahy vyrazil svou zbraní meč z ruky.

Janek s povzdechem nechal klesnout štít a uklonil se svému pokořiteli. „Zdá se, že mám pochybnou čest zaujmout roli velšského prince.“

Ostatní chlapci se zasmáli.

Aimhurst znechuceně zabručel: „Mizerný výkon, Jene.“

„Ano, vím. Omlouvám se.“

„Jo, tos už říkal. Ale tyhle omluvy jsou naprd. Jsi nepozorný!“

Janek provinile přikývl.

„V bitvě už bys byl mrtvý, synku.“

„Myslel jsem, že jen zajatý…“

Drzá poznámka mu vynesla políček. „Už máš zase rychlejší pusu než ruce a nohy,“ zavrčel otcův rytíř. „Někdy se mi zdá, že bereš tenhle výcvik na lehkou váhu.“

Janek na to nic neřekl, jen mu nehnutě hleděl do očí.

Francis Aimhurst byl prchlivec, kterého dovedlo uvést do varu i vyzývavé chování třináctiletého kluka. Výhrůžně k Jankovi vykročil. „Cože?“

Janek nevzrušeně zavrtěl hlavou. „Ach, vůbec nic, pane.“

„No proto. A teď můžeš odměnou za svoji chrabrost odpochodovat do zbrojnice a vyleštit helmy. Zítra ráno se budou blýskat jako nové, jasné?“

Ještě než se Janek stačil rozhodnout, jaká by byla nejpřípadnější odpověď, zachránil ho příchod správce. „Obávám se, že ho budeš muset do zítřka nechat na pokoji, Francisi,“ poznamenal s úsměvem. „Otec s tebou chce mluvit, Janku. Teď hned. Je v síni. Takže marš.“

Janek se učiteli zdvořile uklonil – možná krapítek hlouběji, než bylo zvykem, a odporoučel se.

„No jen počkej, ty mizero…,“ křikl za ním Aimhurst, ale všichni věděli, že do zítřka jeho hněv už dávno vychladne.

Janek si za chůze zastrčil meč do pochvy. Jak spěchal k hradní věži, všiml si před stájí cizích koní. Byl jich nejmíň tucet, odhadoval. Mají návštěvu. A soudě podle toho, že šlo o ušlechtilá zvířata a jejich postroj byl zdobený stříbrem, musela to být zvláště vybraná návštěva.

Zvědavě vyběhl do hlavního poschodí ošklivé čtyřpatrové hradní věže, kde se nacházela velká síň: sál s vysokým stropem a krby na severní a jižní stěně zabírající plochu celého poschodí. Malými okénky na západní straně sem dopadalo odpolední světlo.

Před vysokou tabulí stál jeho otec s urostlým, elegantně oblečeným tmavovlasým mužem. Po kotníky dlouhý cestovní plášť měl zaprášený, přesto se na límci dala rozpoznat zlatá výšivka. Příchozí si s sebou přivedl asi desetičlennou družinu a její příslušníci postávali v menších skupinkách ve zdvořilém odstupu a popíjeli víno z nejkrásnějších pohárů, které otec vlastnil.

Chlapec nejistě překročil práh, a když ho otec zaznamenal, pokynul mu, aby přistoupil blíže.

„Pojď sem, Jene. Rád bych tě někomu představil.“

Jankovi neušel lesk v otcových očích; bylo zjevné, že k nim zavítal host nanejvýš vítaný.

Janek přešel dlouhý sál a vznešenému neznámému se uklonil.

„Jindřichu, tohle je můj nejmladší syn,“ představil ho otec. „Jene, toto je biskup z Winchesteru.“

Janka by ani ve snu nenapadlo, že ten elegantní šlechtic je biskup. Když se však ten muž k němu obrátil, rozeznal Janek pod jeho pláštěm z jemného sukna kněžskou sutanu.

Nedal na sobě znát své ohromení a klesl na koleno, aby políbil nabízený drahocenný prsten se safírem. „Je mi ctí, Excelence.“

Po chvilce vstal, zvedl hlavu a spatřil pár uhrančivých černých očí v hladce vyholeném obličeji s hranatou bradou. Očekával, že biskup se odvrátí a ihned na jeho přítomnost zapomene, ale ten na něho dál hleděl. Tvář mu prozářil úsměv a propůjčil ctihodnému církevnímu hodnostáři něco uličnického. „Musím přiznat, že jsem byl na tebe zvědavý, Jene. A vidím, že jsi úplně jiný než tvoji tři bratři.“

Janek úsměv opětoval. Biskup mu svým prohlášením udělal opravdu velkou radost.

„Jak slyším, vyrostl z tebe výborný jezdec a znalec koní,“ pokračoval biskup Beaufort.

Janek pokrčil rameny. „Zato ale jen průměrný bojovník s mečem, mylorde.“

„A navíc i skromný.“ V očích se mu blýskl náznak posměchu, ale spíše dobráckého než útočného. „Nedělej si starosti, nepochybuji o tom, že to ještě přijde. Máš k boji vhodnou postavu i ty nejlepší rodové předpoklady.“

Janek rozpačitě sklopil oči.

„Jak to, že jsi ještě tady?“ vyptával se biskup. „Mladík jako ty by už měl pobývat u nějakého velkého dvora, aby si vysloužil rytířské ostruhy.“

„Ach… je to přání mého otce.“

„Dotkl ses ožehavého tématu, Jindřichu,“ vytkl muži s úsměvem Robin.

„Rozumím.“ Biskup Beaufort položil Jankovi na okamžik na hlavu žehnající ruku. „Uvidím, co pro tebe budu moci udělat, synu,“ zamumlal spiklenecky a zvedl ruku.

Janek pocítil podivné dojetí. Obvykle se styděl před cizími lidmi mluvit, teď ale našel odvahu, aby řekl: „Děkuji vám za vaši přízeň, mylorde. A… upřímnou soustrast.“

Beaufort se na okamžik zarazil a pak odvětil: „Děkuji. Ano, je to smutné. Můj královský bratr mi velmi chybí, i když tomu nikdo kromě tebe nevěří, chlapče,“ dodal s tímtéž uličnickým úsměvem, kterého si u něj Janek všiml už předtím.

Janek tázavě pohlédl na otce, a když ten kývl hlavou, uklonil se hostu, otočil se a odešel ze sálu.

Neměl potřebu vrátit se k Francisi Aimhurstovi, a tak místo toho vystoupal po schodech do své komnaty, posadil se na polstrovanou okenní lavici a přemýšlel o tom podivném setkání.

O rodu Lancasterů toho věděl zřejmě více, než otec nebo bratři předpokládali. Jelikož byl osud jeho rodiny s Lancastery tak úzce spojen, pečlivě si ukládal do paměti všechny informace, které se k němu kdy donesly. Proto věděl, že Jindřich Beaufort, biskup z Winchesteru, má něco ke čtyřicítce, a přestože z pověstného majetku Lancasterů nezdědil ani penny, platil za jednoho z nejbohatších mužů Anglie.

V uplynulých těžkých letech se často postavil proti starému králi a jeho hlavnímu rádci, arcibiskupovi z Canterbury, nezřídka spolu s princem. Nyní se z tohoto prince stal král. A biskup Beaufort jeho kancléřem. Nebylo divu, že ho posměváčci u dvora podezřívali, že za svého zesnulého bratra neuronil ani slzu. Přesto se Jankovi zdál smutek v biskupových očích upřímný. A smutek on poznal.

Přitáhl si kolena blíž k tělu, zkřížil paže a hleděl dolů na nádvoří. Jeho kamarádi a učitel už ze cvičiště zmizeli. Stíny se dloužily a houstly, brzy bude čas večeře.

Cítil, jak se mu stahuje žaludek, ale nebylo to hladem. Posedl ho jakýsi prapodivný neklid. Náhle pojal podezření, že tento den je v jeho životě něčím neobyčejný, ale zaboha nemohl přijít na to, proč. V každém případě to nějak souviselo s biskupem. Ale jaký zájem může mít tak mocný muž na nejmladším bezvýznamném synovi starého venkovského šlechtice? A co mínil Raymond těmi podivnými náznaky, které v opilosti pronesl?

Najednou si uvědomil, co má otec za lubem. To poznání ho sežehlo jako horký plamen. Všechno se mu propojilo a konečně dávalo smysl. Nejprve jej ochromila hrůza. Pak se ho zmocnil hněv.

A věděl přesně, co musí udělat.

„Navštívil jsem každý dům ve vsi,“ referoval Fitzroy. „Nikde není. Konrád prohledal každý kout v hřebčinci. Po tom zatraceném klukovi se ale úplně slehla zem… Odpusťte mi, Excelence.“

Biskup Beaufort, sedící s Johanou v Robinově komnatě a tvářící se stejně ustaraně, mu ledabylým gestem udělil dispenz.

„Musíte se rozjet do lesa,“ řekla Johana nikoli poprvé. „Někdy se tam skrývá, když si musí něco promyslet. A to, že zmizel i jeho kůň, tomu taky napovídá, ne? Bože, co když spadl z koně a zase si něco zlomil…“

„Můžete ukončit hledání,“ ozval se ode dveří Robinův hlas. Zněl zdrceně, ale zároveň v něm byla znát úleva. Zvedl do výše list papíru, který držel v levé ruce.

„Co je to?“ zeptala se Johana s úzkostí v hlase.

Robin vkročil dovnitř a svezl se do svého křesla.

„Dopis od Janka. On… uprchl.“ Zavřel víčka a na okamžik do nich zatlačil palcem a ukazováčkem levé ruky. „Ach, jak jen mohlo dojít k takovému nedorozumění?“

„Uprchl?“ opakoval Fitzroy nechápavě. „A kam?“

„Do Westminsteru. Už se mu nechtělo čekat a očividně se rozhodl, že se vydá ke králi na vlastní pěst a bez mého svolení.“

„Ten darebák,“ zaúpěl Fitzroy. „Ale buďte bez obav. Přivedu ho zpátky. Nemůže být daleko…“

„Ať tě to ani nenapadne!“ vyštěkl Robin nezvykle ostře. Pak v udiveném tichu pokračoval: „Stejně bys ho nedohonil. Řekl bych, že vyrazil už včera po večeři. Teď už je dávno v Londýně.“

„Ale jak to, že ho neviděly stráže?“

„Co se divíš, Fitzroyi,“ odvětil Robin netrpělivě. „Včera sloužil Hugo Fisher a o tom je známo, že si rád dá šlofíka. A vypadá to, že Janek to taky věděl. Tak se mi zdá, že jsme ho všichni po mnoha stránkách podcenili,“ uzavřel a potřásl šokovaně hlavou. Pak se obrátil ke svému hostu. „Mrzí mě, že ses natrefil zrovna k tomuhle malému rodinnému dramatu.“

Biskup zvedl velkoryse pravou ruku s prstenem. „Jestli jsem na něco zvyklý, tak jsou to právě rodinná dramata. Utekl ten hoch přede mnou?“

Robin na něj ohromeně pohlédl. „Jak jsi na to přišel?“

„Nebyl by první, víš?“ odvětil Beaufort se svým typickým ironickým úsměškem. „Takže? Je to tak?“

„V jistém smyslu ano,“ řekl Robin a podal mu dopis.

„Mylorde,“ četl biskup mumlavě. „Z celé duše lituji, že to musím učinit. Ale nedáváš mi jinou možnost. Vím, že si přeješ, abych šel k biskupu Beaufortovi a ten by mě poslal do Oxfordu a nechal vystudovat na kněze. Chápu, že to se mnou myslíš dobře, protože mi nemůžeš odkázat žádné pozemky a chceš mě zabezpečit. Já však nechci nastoupit tuto cestu. Chci se stát královým rytířem, stejně jako jsi to chtěl Ty a stejně jako Ty prchám pryč, abych si splnil svoje přání. Doufám, že mi dokážeš odpustit. Tvůj neposlušný, leč oddaný syn Jan z Waringhamu.“ Když biskup skončil se čtením, následovala chvíle ticha. Pak biskup promluvil. „Dobrý rétor, Robine. Pro církev bude jeho rozhodnutí těžkou ztrátou, zdá se mi.“

Robinovi se zvedly pobaveně koutky úst.

„Jak o tom můžete žertovat?“ vyjela na ně Johana. „Janek ještě nikdy nebyl pryč z Waringhamu, nic o světě neví. V Londýně se mu mohou přihodit strašné věci. Co teď budeme dělat, otče?“

Robin se na okamžik zamyslel. „Pošleme posla za Raymondem. Ať se po Jankovi porozhlédne, a jestli nedorazí do Westminsteru do pozítří, vydá se ho hledat.“

„A to je všechno?“ ptala se Johana nevěřícně.

„Ano, všechno,“ potvrdil Robin.

„To jste nevěděla, že váš otec má slabost pro svobodymilovné rebely, lady Johano?“ zeptal se biskup.

Robin přikývl. „Necháme Janka jít. Bůh tě ochraňuj, synu.“

Janek jel skoro celou noc. Měl štěstí: obloha byla jasná a liduprázdnou cestu osvětloval téměř úplný měsíc.

Měl jen přibližnou představu, kterou cestou se vydat, ale věděl, že musí jet po stezce vedoucí od Waringhamu k silnici a pak se obrátit na západ. Jakmile dorazil k silnici, vyrazil cvalem dál a ani jedinkrát se neohlédl. Tušil, že kdyby tak učinil, mohla by jej opustit odvaha, protože měl z velkého cizího světa přece jen trochu strach. Ale jeho podsaditý hnědák Mickey nevydržel tolik jako ušlechtilí váleční oři z Waringhamu a po čase začal vyčerpaně hekat. Jakmile ho Janek přestal pohánět, přešel v unavený klus a nakonec šel už jen krokem.

Chlapec si povzdechl: „Nu, jak chceš, ty stará herko.“ Zvíře si takové oslovení zcela jistě nezasloužilo, protože to byl dobře stavěný pětiletý valach s lesklou srstí – dobrý kůň. Jako by chtěl svému pánovi ukázat, že se nenechá urážet, zastavil se, sklonil hlavu a začal uškubávat trávu u cesty.

Janek ho se smíchem poplácal po krku. „To by se ti tak líbilo, co? Ale ještě nejsme u cíle.“ Zkrátil otěže a otočil Mickeymu hlavu jemně, leč rozhodně na západ. Pak ho patami lehce šťouchl do boků a zamlaskal. „Jedeme, koníčku můj. Nedělej ciráty. Rychle.“

Mickey se dal do klusu.

Noc strávili tím, že se přátelsky dohadovali o tom, kdo určuje rychlost jízdy, a asi dvě hodiny po půlnoci dorazili na okraj Southwarku.

Janek alespoň doufal, že je to Southwark a že je od Londýna dělí už jen řeka. Měl ale dost rozumu na to, aby se ve tmě nepouštěl do ulic městečka na břehu Temže s nevalnou pověstí. Slyšel o něm, že se tu potlouká nejhorší chátra a v krčmách v přístavu už nejeden ochmelka na věky zmizel.

Když v dálce spatřil první domy, zastavil se, sundal sedlo a uvázal koně k bezovému keři. Zabalil se do pláště, ulehl na zem a provinile myslel na otce a Johanu. Jak se vyděsí, až si všimnou, že zmizel. A myslel také na biskupa Beauforta – jedna jeho část litovala, že nemohl nastoupit cestu, kterou – jak se domníval – pro něj otec zamýšlel. Leč jeho únava byla větší než všechny pochyby a výčitky svědomí. Brzy se propadl do spánku a tuto noc byl ušetřen všech snů.

Ráno ho těsně před východem slunce probudil jitřní chlad a jeho první myšlenka, ještě než si uvědomil, kde se nachází, platila ubohým dvojročkům na Waringhamu, kteří strávili noc stejně jako on venku a taky mrzli.

No jo, však je teprve začátek května, povzdechl si a posadil se. Šaty měl vlhké od rosy na dlouhé trávě u okraje silnice. Přejel dlaněmi po stéblech trávy a mokrýma rukama si umyl obličej. Vytáhl vyšívaný váček, který nosil zavěšený na opasku, a vytáhl balíček ve lněném plátně. Měl v něm kousek chleba – jediný proviant, který při svých překotných přípravách našel. Rozlomil ho na dvě půlky, jednu si zastrčil mezi zuby a druhou opět zabalil. Chtěl si ponechat rezervu, protože nevěděl, jak dlouho mu bude trvat, než najde velkým městem cestu do Westminsteru. Kromě jídla měl ve váčku deset šilinků – půl libry – v malých mincích. Celé svoje úspory. Nikdy nevlastnil moc peněz, jen tu a tam mu otec nebo Konrád darovali za jeho pilnou práci v hřebčinci pár penny, když měli dobrou náladu. Kromě toho měl na sobě svoje nejlepší ošacení – pevné kotníkové boty, přiléhavé tmavě modré kalhoty, pěknou kazajku ve stejné barvě a přes ni přepásanou, jen po stehna dlouhou přiléhavou vínově červenou tuniku bez rukávů. Letní plášť už mu byl trochu krátký, sahal mu jen po lýtka. Ale byl z dobré jemné vlny a na límci měl vyšitého černého jednorožce na zeleném podkladě – erb rodu Waringhamů. Kromě toho si s sebou vzal meč a dýku, které mu otec daroval loni k novému roku – kvalitní zbraně, ač nijak nezdobené. A to bylo všechno. Zvažoval, zda by si neměl s sebou vzít i knížečku s básněmi, ve které přechovával pramen matčiných vlasů, ale pak tu myšlenku zavrhl. Mohl by ji ztratit nebo by ji někdo mohl u něj najít. Obě představy byly příšerné. Když se rozednilo, osedlal Mickeyho a vjel do Southwarku. Nedlážděné uličky a ve směru převládajících větrů nachýlené dřevěné domy působily omšele, ale nijak nebezpečně. V tuto časnou hodinu nepotkal skoro ani živáčka, jen pár postaviček, které spíše ještě nedorazily na lůžko, než aby z něj už vstaly. Potácely se sklopenou hlavou na nejistých nohách, jako by se styděly pohlédnout po svých nočních eskapádách do ranního slunce.

Janek narazil na blátivou pěšinu, jež by se při dobré vůli dala nazvat ulicí. Zde panoval už čilejší ruch: plně naložená volská spřežení přivážela do města vejce, sýry, mouku nebo vlnu. Pěšky či na koni, sami či ve skupinách, se do Londýna trousili vojáci. Janek se připojil k proudu příchozích a nechal se unášet severním směrem. Tak se dostal až k mostu.

„Och, milý Ježíši…“

Hoch ohromeně hltal pohled, který se mu nabízel. Levačka svírající otěže pojednou ochabla, což Mickey bral jako pokyn, aby se zastavil. Vozka povozu těsně za jeho zády zaklel a zařval na něj: „Pohni se dál, ty klacku pitomý. Tos nikdy neviděl most?“

To ano, mohl by Janek odpovědět, ale ještě nikdy město na řece. Roztržitě pobídl koně patami a pokračoval dál, ale stále se rozhlížel kolem sebe. Kamenný Londýnský most překlenoval řeku na osmnácti pilířích. Na obou koncích stála hlídaná brána, přičemž směrem od Southwarku se nacházel navíc ještě padací most. A na obou stranách této úctyhodné stavby se zvedaly domy, malé i velké, ze dřeva i z kamene. Janek viděl výčepy, pekárny a obytné domy. Asi uprostřed mostu objevil dokonce kostel, zasvěcený – jak se později dozvěděl – svatému Tomáši z Canterbury. Celkem vzato se na mostě nacházelo víc domů než ve Waringhamu, odhadoval Janek. Hemžení lidí, jak obyvatel mostu, tak cestujících, a živý provoz v obou směrech Janka vylekaly tak, že na okamžik zvažoval, zda se neobrátit a neupalovat zpátky domů. Ale ihned tu ostudnou myšlenku zahnal. Vzal uzdu do pravé ruky a položil levou zlehka na jílec meče. Důvěrně známý chladivý dotek oceli měl v sobě cosi uklidňujícího. S bušícím srdcem projel jeskyni podobnou věž na druhé straně, střeženou městskou stráží pozorující znuděnými pohledy proudící davy.

Na severním břehu začínala široká ulice, snad ještě přecpanější než most. Těsně na sebe namačkané domy po obou stranách z ní činily jakousi uzavřenou rokli, a jakmile sem přestal vát od řeky jarní vánek, ucítil Janek puch příliš mnoha těl a dobytka v malém prostoru. Nijak ho to nepřekvapilo, protože bratr Raymond s oblibou posměšně líčil „vůni velkoměsta“, Janek jen nepočítal s tím, jak silný ten smrad je. Londýn, jak seznal, byl nejen pastvou pro oko, téměř nesnesitelně hlasitý pro ucho, ale především utrpením pro nos.

„Mohu vám být nějak nápomocen, pane?“ ozvalo se po jeho pravici.

Janek otočil hlavu. Jen krok za ním kráčel novic v černé kutně se světlými kadeřemi. Byl asi stejně starý jako Janek a hleděl k němu zezdola s přátelským úsměvem.

„Jak jsi přišel na to, že potřebuju pomoc?“ zeptal se Janek. Vyznělo to nafoukaněji, než zamýšlel. Ale pěší benediktin se nenechal tak lehce zastrašit. Pokrčil rameny. „Lidi, kteří se v tomto městě ocitnou poprvé, lze snadno poznat podle jistého výrazu, jenž je směsicí úžasu a hnusu. U vás je ten výraz zvláště zřetelný.“

Janek mu oplatil úsměv. „Máš pravdu. Ale nemyslím, že potřebuji pomoc. Musím se dostat do Westminsteru. Snad bys mi mohl poradit, kudy se tam vydat…“ Už otevíral váček, aby z něj vytáhl minci, ale novic udělal odmítavé gesto. „Není třeba. Máme stejnou cestu. Bratr převor mě vyslal se zprávou pro westminsterského opata. Jestli si přejete, povedu vás.“

Janek neskrýval, jak se mu ulevilo. „To by bylo skvělé. Jak se jmenuješ?“

„Aloysius.“

Janek sesedl z koně a podal Aloysiusovi ruku. „Jan.“ Vzal Mickeyho za uzdu a vedl ho, zatímco sám šel pěšky vedle svého průvodce.

Kráčeli po pravém břehu řeky kolem velkých mol a skladišť a Aloysius Jankovi vysvětloval, komu patří, co se v nich nachází a jaké zboží lodě dovážejí nebo naopak odvážejí na kontinent. Janek mu se zájmem naslouchal. Když překonal své zděšení z pouličního ruchu a množství lidí, probudila se v něm zvědavost a toužil se dozvědět všechno o této úžasné ulici. Jitřní opar se už dávno rozpustil ve slunci, které nyní ozařovalo svým jasným ranním světlem domy a lodě, propůjčovalo řece namodralý třpyt a svítilo oběma chlapcům přímo do obličeje.

Když si Janek uvědomil poslední okolnost, náhle se zastavil. „Jdeme správným směrem? Copak Westminster neleží na západě města?“ zeptal se.

Novic přikývl. „Jdeme trochu oklikou, abychom se vyhnuli nejucpanějším ulicím. Tamhle vpředu odbočíme na sever a o pár ulic později se stočíme k západu. Věřte mi, že je to sice delší trasa, ale v cíli budeme rychleji.“

Janek se uklidnil a dal se znovu do pohybu.

„Odkud pocházíte, sire Jane?“ otázal se ho Aloysius.

„Z Waringhamu.“

„Božíčku, je snad starý hrabě váš dědeček?“

Janek na něj udiveně pohlédl. „Jak jsi na to přišel?“

Aloysius ukázal na erb vyšitý na Jankově plášti. „Teprve teď jsem si toho všiml. Tenhle erb zná v Londýně každý.“

„Vskutku? I za klášterními zdmi?“

Novic s úsměvem zvedl ruce. „Nežil jsem tam pořád. Takže jak je to?“

„Je to můj otec.“

„A váš starý pán vás nechá jen tak jet do Westminsteru samotného?“

Jan necítil potřebu hned se tomu cizímu člověku svěřovat a řekl to první, co ho napadlo. „Stejně jako ty mám zprávu, kterou musím předat. Svému bratrovi.“

„Rozumím.“

Odbočili do uličky vlevo. Slunce se ještě nevyšplhalo přes štíty omšelých domů, a tak se ulička skrývala ve stínu. Janek se otřásl náhlým chladem. Neviděl tu žádné obchody ani dílny a dřevěné domky vypadaly jako chýše chudých lidí. Pobíhaly tu špinavé děti a občas potkali nějakou ženu s ranečkem nebo košem. Ve srovnání s ulicí u Temže tu však panoval klid. Už se chtěl Aloysiuse zeptat, kdy zase odbočí do správného směru, když se ten vydal úzkou prolukou mezi domy zase doleva.

„Doufám, že ta tvoje zpráva nebyla až tak strašlivě důležitá,“ uslyšel Aloysiuse. Jeho hlas teď ale zněl úplně jinak, drze, ba skoro triumfálně. Ještě než si plně uvědomil, že neodbočili do ulice, ale do nějakého dvora, svírala už jeho pravice meč, protože s každým dalším krokem do temného dvora jeho nervozita rostla. Sám sebe překvapil svou pohotovostí, ale stejně ho nezachránila. Než stačil meč vytáhnout z pochvy, přistálo mu na hlavě cosi měkkého a těžkého, potom o něco klopýtl a padl k zemi. Když chtěl znovu vyskočit, zachytily se mu ruce i nohy do nesčetných ok. Obklopil ho tak příšerný rybí zápach, až se mu stáhlo hrdlo. Nechápal, jak se to stalo, ale zjevně na něj z nebe spadla rybářská síť a on se do ní chytil.

Zmítal sebou a klel, snažil se z ní vysvobodit, ale místo toho se do ní zamotával stále beznadějněji.

Aloysius si zapřel ruce v bok a pobaveně pozoroval jeho marnou snahu. „Trefil ses dobře, Jacky,“ zakřičel nahoru k okénku ve štítu domu. „Pojď dolů!“ Kopl Janka do boku. „A ty klidně lež.“

Nic takového Janka ani nenapadlo. Zvedl se na kolena a zhluboka dýchal, aby potlačil paniku, protože jen tak měl šanci najít okraj sítě a uniknout. Ale než se mu podařilo alespoň trochu vyznat ve změti provazů, uslyšel dusot mnoha chodidel. A když zvedl oči, spatřil oky sítě tři páry nohou ve flekatých děravých kalhotách.

„Copak jsi nám přinesl, Ale?“ zeptal se někdo, kdo stál za Jankovými zády, takže ho neviděl, podle hlasu mladý muž.

„Pěkně tlustou rybu,“ ohlásil Aloysius s neskrývanou pýchou. „Tvrdí, že je syn starýho Waringhama. V každým případě má prachy. A koukni na ten parádní vohoz.“

„Waringhama,“ zamumlal hlas za Jankovými zády, zřejmě patřil vůdci té bandy. „No tak to ho radši vodkrouhněte, ještě než se dostane z tý sítě. Jinak nám to všem spočítá.“

Janek se kousl do jazyka, aby mu neunikl vyděšený sten. Hlavou mu vířily myšlenky. Nehodlal být zvěčněn v rodinné bibli jako nejpitomější ze všech Waringhamů, kterému se podařilo v neuvěřitelně krátkém čase dát se zamordovat bandou nedomrlých londýnských zlodějíčků. Téhle blamáže chtěl otce ušetřit. Přál si spatřit krále a stát se rytířem. A určitě neměl v úmyslu zemřít.

Ještě než zaslechl svist úderu, vrhl se instinktivně na stranu a něco, zřejmě dřevěný kyj, ho udeřilo do zad. Pořád ještě se mohl hýbat. Levou patou odkopl nejbližší pár nohou, načež se ozvalo zaúpění a jeden z těch darebáků se svezl k zemi.

„Co sem vám říkal,“ zařval vůdce bandy. „Dávejte si na něho bacha!“ Hlas zněl blíž za jeho zády.

Další úder zasáhl Janka do kolene, až zařval bolestí. Přesto zoufale bojoval dál. Bylo neuvěřitelné, jak ho těžká síť omezovala v pohybech. Pravačkou marně šátral po dýce. V hlavě se mu ozvalo tiché bzučení a Mickey náhle pronikavě zařehtal. Koutkem oka Janek spatřil, jak věrný hnědák jako smyslů zbavený kope dopředu a dozadu. Jeden z lapků dostal kopytem ránu do prsou a skončil v blátě na zemi. Další se s nadávkami uchýlili stranou. Konečně svírala Jankova levačka dýku a rozpárala čtyři nebo pět velkých ok. Díra se tím v mžiku zvětšila, ale Janek se hned nepokusil skrze ni uniknout. Ostrou střenkou prořízl koženou šňůrku, jež zároveň uzavírala váček a připevňovala ho k opasku, a mrštil pak váček co nejdále od sebe. Na blátivé zemi se rozlehlo cinkání deště mincí.

Mladí lupiči se k nim s jásotem vrhli, aby se každý zmocnili své kořisti. Janek se třesoucíma se rukama pustil do obtížné úlohy systematicky rozpárat tu zatracenou síť, když jej opět zasáhla rána do kříže. Úder byl vedený s takovou zuřivou silou, že mu vyrazil vzduch z plic. Padl do bláta napůl osvobozený, napůl ještě pořád zapletený do sítě, a neschopen pohybu jen bezmocně sledoval, jak se k němu blíží jeho útočník. Vůdce tlupy byl asi dvacetiletý hubený zrzek. V levé ruce svíral neuměle vyhlazený kyj a rytmicky jím pleskal o svoji pravačku. Asi půl kroku před Jankem se zastavil a zíral na něj. Zdálo se, že rozvažuje, jestli má ještě něco říct. Pak se asi rozhodl, že je to zbytečné, a oběma rukama zvedl kyj nad hlavu, aby své oběti roztříštil lebku.

S vypětím všech sil pohnul Janek levačkou a vrazil dýku do banditovy bosé nohy. Ten příšerně zaječel, zapotácel se a kyj mu vypadl z rukou.

Janek se sténaje bolestí konečně vyhrabal ze sítě, v dřepu ji sevřel, vymrštil ji jako lano po svém trýzniteli a omotal mu jí kolena. Zrzek se skácel k zemi a Janek už na nic dalšího nečekal, vyškrabal se bez veškeré elegance Mickeymu na hřbet a vyrazil zpátky do uličky. Tentokrát nemusel koně nijak pobízet, aby ujížděl cvalem.

Za svými zády slyšel vzrušené výkřiky. Napůl seděl v sedle a napůl ležel až na Mickeyho šíji a levačkou křečovitě svíral jeho hřívu. Koleny ho směroval zpátky na živou ulici u Temže s moly a skladišti. Teprve po dvou či třech stech metrech se cítil natolik v bezpečí, aby se zastavil a vydechl.

Srdce mu prudce bušilo a teprve nyní si všiml, jak přerývaně dýchá. Zvolna se v sedle narovnal a zkřivil obličej. V kříži ho bolelo, jak by na něm nesl železné jho. Nervózně se zasmál a poplácal koně po šíji. „Děkuji ti, kamaráde. Nebyli jsme tak špatní, co říkáš?“

Vyrazil na západ a tentokrát se s nikým nedával do řeči. Když ho občas někdo oslovil, předstíral, že neslyší, a na každého chodce nebo jezdce, který se k němu přiblížil, hleděl s nedůvěrou.

Přestože se snažil držet se západním směrem, stáčel se stále k severu, neboť se zdálo, že všechny cesty vedou do Cheapside. Viděl pestré pouliční trhy, nepopsatelnou řeznickou čtvrť a velkou katedrálu, ale žádnému z těch divů nevěnoval zvláštní pozornost. Měl hlad a žízeň, ale bez peněz si nemohl opatřit nic k snědku. Přišel i o svoji dobrou dýku. Jeho nejlepší šaty byly pomazané od bláta a potrhané. Měl Londýna plné zuby.

Konečně dorazil k bráně, která vedla pryč z toho semeniště hříchu. Byla to obrovská černá věž s malými okénky. Z jednoho z nich se ven draly úpěnlivé výkřiky. Janek se otřásl hrůzou a zatáhl hlavu mezi ramena.

„Vykašli se na soucit, chlapče,“ poradil mu strážný opírající se o sluncem vyhřátou zeď a pojídající kus chleba s tlustými kroužky cibule. „V týhle věži je zavřená ta nejhorší pakáž města.“

„Tahle věž je vězení?“ podivil se Janek.

Strážný přikývl. „Newgate.“

„Kruci… už jsem zase zabloudil. Chtěl jsem se dostat k jiné bráně, k Ludgate.“

„A kampak máš namířeno? Do Westminsteru?“ hádal chlap.

Janek přikývl.

Voják kývl bradou k bráně. „Pořád rovnou za nosem, až přejedeš přes Fleet. Za mostem zahneš doleva a pojedeš podél řeky směrem na jih, až narazíš na cestu. Ta tě dovede do Westminsteru.

Janek se rozjel. „Vřelé díky, pane.“

„Rádo se stalo, synku. Ale než se ukážeš králi, umyj si z ksichtu tu krev…,“ poradil mu strážný.

Janek si rozpačitě přejel hřbetem ruky po tváři a bradě a s úlevou se otočil k Londýnu zády.

Rovněž za městskými hradbami panoval čilý shon a ruch. Byli tu hlavně chodci mířící z města na západ, jak Jankovi připadalo. Mohl jet jen krokem. Marně však vyhlížel říčku Fleet a most, všude viděl jen domy, a tak došel k závěru, že už zase zbloudil z cesty. „Pro Kristovy drahé rány…,“ mumlal si pro sebe. „Co je tak těžkého na tom, jet pořád na západ? Kdybych dnes ráno skočil v Southwarku do Temže a plaval do Westminsteru, už bych tam dávno byl.“

„Proti proudu? Tak tomu nevěřím,“ poznamenal jezdec, který vypadal jako kupec a klusal o kousek dál po Jankově levici.

Janek polekaně vzhlédl a hned zase sklopil oči. „Máte pravdu, pane. Byl byste tak laskav a řekl mi, jak se jmenuje ta vesnice před námi?“

„To je náš krásný Smithfield, který je mým domovem,“ ochotně ho informoval jezdec.

O Smithfieldu už Janek slyšel. „A všichni ti lidé míří na koňský trh? Myslel jsem, že bývá v pátek.“

„To taky je,“ přisvědčil kupec. „Ale dnes sem Londýňané přicházejí, protože se tu koná poprava. Jestli ti můžu radit, chlapče, otoč se a jeď do Westminsteru, jak jsi zamýšlel. Asi čtvrt míle dozadu je odbočka k Fleet, nemůžeš ji minout. Uháněj do cíle své cesty a Smithfieldu se vyhni.“

„Jistě máte pravdu, pane. Mnohokrát děkuji.“

Hned však tu dobře míněnou radu pustil do větru. Ačkoli jen před několika málo hodinami sám hleděl smrti do očí, musel si přiznat, že příležitost přihlížet popravě ho láká víc než pokračování v cestě. Ještě nikdy neviděl nikoho houpat se na oprátce. Tak strašně moc věcí ještě nikdy neviděl; otec ho na Waringhamu držel v bezpečném ústraní. Teď je ale volný a může si dělat, co se mu zlíbí. Navíc byl po svém šťastně přežitém dobrodružství v povznesené náladě a toužil spatřit něco takového.

Počkal si, až mu kupec zmizel z očí, vmísil se do davu a spolu s ním dorazil na rozlehlou rozdupanou louku ve Smithfieldu, sloužící jako místo konání poprav a zároveň i trhů. Zastavil u napajedla pro koně na jejím okraji a nechal Mickeyho po libosti napít, zatímco sám si omyl ruce a obličej. Pak vzal koně za uzdu a vedl ho doprostřed louky.

„To jsou mi nápady, kluku, pěkně si toho svýho valacha odveď někam dozadu!“ obořila se na něj selka, které Mickeyho široké pozadí zakrývalo výhled.

„To určitě,“ odsekl Janek. „Aby mi ho štípl tvůj syn a příští pátek tady vydražil, co?“ Učil se rychle.

Žena na něj vrhla zamračený pohled, ale nic už neřekla. Že se neohradila proti jeho nařčení, Janka jen utvrdilo v tom, že se trefil do černého.

Čím více se blížil středu louky, tím více narůstala tlačenice, ale to ho neodradilo a dál se prodíral kupředu, až se dostal do přední řady diváků, kteří jako by byli domluveni, vytvořili kruh ve vzdálenosti asi dvaceti kroků od popraviště. To, co však Janek uprostřed kruhu objevil, nebyla šibenice.

„Kristepane… to je hranice.“

„A co sis myslel?“ zeptal se ho šedovlasý skrček po jeho levici, podle oděvu řemeslník. „Co dělaj s kacířema tam, vodkud přicházíš? Vodveď toho koně, bude se plašit, až rozdělaj voheň.“

„Ne, to nebude,“ odpověděl Janek roztržitě. Přesto zvažoval, jestli by nebylo lepší, kdyby se odtud i s koněm vytratil. Zmocnil se ho varovný pocit, že by si měl tohle příšerné představení raději nechat ujít, už kvůli tomu, jak nebezpečně se podobalo jeho nočním můrám. A taky nestál o to vidět hořet člověka. Jenže když vzal Mickeyho za uzdu, aby ho odvedl zpátky, zjistil, že je už pozdě. V davu přihlížejících se vytvořila ulička, čímž tlačenice ještě zhoustla. Janek uvízl v mase nemytých těl a na útěk mohl zapomenout.

Uličkou se blížil průvod vedený skupinkou modlících se mnichů. Dvanáct bratrů neslo velké hořící svíce a třináctý vpředu byl převor kláštera svatého Bartoloměje, jak se Janek dozvěděl z uctivého šepotu kolem sebe. Za mnichy následovali dva šerifovi muži, z nichž jeden vedl spřežení táhnoucí káru. Na ní stál asi třicetiletý muž v po kolena dlouhé košili kajícníka, ruce spoutané okovy za zády. Nohy měl bosé a hlavu nezakrytou. Byl tak bledý, že jeho obličej působil šedě, a třásl se. Za károu pochodovali další čtyři strážní, za nimi jeden ze šerifů a lord koroner z Londýna na koni a v uctivé vzdálenosti za nimi popravčí s kápí přes hlavu.

Davem se šířilo tlumené mumlání a hluboký mužský hlas zavolal: „Ale že máme dneska horko, Tannere, co?“

Smích kolemstojících však zněl nejistě a slabě. Sváteční nálada, tak typická pro popravy, se jaksi nedostavovala.

„Co… co provedl?“ otázal se Janek svého souseda.

„Vlastně vůbec nic,“ odvětil skrček. „Je to kacíř. Šíří falešný učení, rozumíš?“

„Ne,“ přiznal Janek. „Jaké falešné učení?“

„Ty zatracený lollardský bláboly,“ dostalo se mu odpovědi. Nebyl z ní o nic moudřejší, ale ze znechuceného odplivnutí, kterým svá slova muž doprovodil, usoudil, že se musí jednat o něco obzvláště strašného.

„Ale co tu potom dělají šerif a jeho pomocníci? Copak kacířství není záležitostí církve?“

„Jo, to je. Biskup kacíře vodsoudí a pak ho předá světský moci, aby ho popravila.“

Průvod mezitím dospěl do středu louky. Dva strážní vylezli na káru a sundali kacíře na zem. Pak ho vedli pár kroků k hranici. Tvořil ji do země zaražený sloup, před nímž stál poloviční sud a kolem něj navršené dříví a otepi roští. Jeden z vojáků chtěl odsouzeného chytit za loket, ale ten se náhle vyzvracel. Sehnul se a klesl na kolena. Stráže zaklely, nečekaly ale, až ten chudák přestane dávit, vytáhly ho na nohy a přinutily stoupnout si do sudu. Na sloupu se houpal železný řetěz, který spojili s vězňovými pouty. Ubožák se už přestal dávit. Vyčerpaně si opřel hlavu o sloup a zavřel oči.

Popravčí si dřepl k hromádce roští vedle sloupu a zapálil ji, zatímco šerif četl nahlas rozsudek: „V Božím jméně, amen. Já, Jindřich, biskup z diecéze svatého Davida, obžalovávám tebe, Edmunda Tannera, koželuha z Mile Endu, ze šíření nebezpečného falešného učení. Jelikož ses nepřiznal ke svému provinění a neprojevil žádnou lítost, prohlašujeme tě vinným ze zločinu kacířství. Tak zapsáno a ve známost dáno na svátek svatého Pankráce, Anno Domini tisíc čtyři sta třináct.“

Ruka se svitkem pergamenu mu poklesla a pokynul katovi. „Nechť tedy shoří.“

Tři strážní museli spojit své síly, aby zvedli těžkou horní polovinu sudu a kacíře jí přiklopili. Popravčí zapálil u svého ohýnku připravenou pochodeň, přenesl ji k hranici a na několika místech zapálil hromádky roští. Ty byly napuštěné olejem, a proto se hned za doprovodu hustých oblaků dýmu rozhořely. Někde za Jankovými zády vykřikla nějaká žena.

„Ale proč sud?“ divil se Janek a sám slyšel, jak podivně chraplavě jeho hlas zní.

„Aby ho oheň mohl volizovat zespodu, seshora i ze stran,“ vysvětlil mu skrček se vzteklým zadostiučiněním. Ale i jeho výraz prozrazoval stísněnost.

Pojednou se ozval dusot kopyt a masa se opět rozestoupila. Do prázdného kruhu kolem hranice přicválalo pět jezdců, prudce zastavili a seskočili se sedel. Ten vpředu odhodil kapuci a odhalil po bradu dlouhé tmavé vlasy. „Uhaste oheň!“ přikázal. Ačkoli téměř nezvýšil hlas, zněl jasně a rozhodně.

Janek si příchozího se zájmem prohlížel. Měl na sobě drahocenný krátký plášť z modrého sukna, který však nezakrýval velký erb na hrudi. Ten se skládal ze čtyř částí, přičemž nahoře vlevo a dole vpravo obsahoval tři žluté lilie na modrém podkladu a v dalších dvou částech se nacházeli tři zlatí lvi na rudém podkladu. Avšak i bez erbu by Janek poznal mladého krále hned na první pohled, neboť byl velmi podobný svému strýci, biskupu Beaufortovi.

Ohromený šerif klesl na koleno. „Veličenstvo…“

„Uhaste oheň, sire Ranulfe, prosím vás ve jménu Kristovy lásky.“

Šerif dal znamení svým mužům. Měli co dělat, protože hranice se už mezitím pěkně rozhořela a ze sudu se ozývaly první steny. Avšak za pomocí starých pytlů, které se povalovaly na louce, a dupání holínkami se mužům konečně podařilo plameny udusit.

„Vytáhněte ho,“ poručil král.

Aniž muži čekali na potvrzení rozkazu od šerifa, otevřeli sud a uvolnili Tannera ze řetězu. Ten se s kašlem svalil na jednoho z vojáků, který se nevrle zašklebil a vytáhl ho ven ze sudu. Odsouzenec zůstal ležet na trávě a dál kašlal.

Král předal otěže jednomu ze svých průvodců, v němž Janek vlastně už bez překvapení poznal svého bratra Raymonda. Celá ta situace byla tak podivná a měla v sobě tolik neskutečného, že už ho nic nemohlo vyvést z míry.

Král Harry poklekl ke kacíři v trávě a položil mu ruku na rameno. „Víš, kdo jsem, Edmunde Tannere?“ zeptal se tiše, ale Janek ho slyšel. Král byl od něj jen pár kroků.

Kašlající Tanner přikývl a zvedl k němu skelný pohled. „Vy jste… král.“

„Ano, přesně tak. Dnes v poledne jsem se doslechl o tvém odsouzení a neprodleně jsem se sem rozjel, abych ti nabídl poslední příležitost.“

Tanner odvrátil s přidušeným zasténáním hlavu.

„Odvolej své bludy,“ naléhal král. „Spas svoji duši.“

Tanner zvedl ruku. „Mylorde…“

„Ne, počkej. Pokud tak učiníš hned zde, před všemi těmi svědky, pak ti slibuji, že tě pustím na svobodu. Ctihodný biskup mi neodmítne moji prosbu v naději, že i ostatní zbloudilí se budou řídit tvým příkladem. Slyšel jsem, že jsi chudý muž, Edmunde. Nu, jestli přijdeš k rozumu, dostaneš práci u mého dvora. Ty ani tvoje rodina už nikdy nebudete muset hladovět. Nuže, co na to říkáš?“

Edmund Tanner sebral síly, vzepřel se na loket a pohlédl do mladého souměrného obličeje před sebou. „Děkuji vám za vaši velkomyslnost, králi,“ řekl už téměř pevným hlasem. „Ale nemohu se zříci své víry.“

Harry na něj zachmuřeně hleděl. „Nechceš mi alespoň říct, že chléb a víno se posvěcením proměňují v Kristovo tělo a krev?“

Tanner mlčel. Janek viděl, jak mu cuká v obličeji. Nebylo těžké poznat, že ten muž svádí urputný boj sám se sebou. Nakonec však prohlásil: „Rád bych to řekl, abych se vám odvděčil za vaši dobrotu, králi. Nemohu však změnit to, v co věřím. Chléb a víno zůstávají po pozdvihování posvěceným chlebem a posvěceným vínem.“

Na okamžik prozrazovala králova tvář zklamání. Potom se ale jeho výraz uzavřel. Harry pustil odsouzencovo rameno, vstal a pokynul čekajícím mužům. „Odveďte ho a vykonejte rozsudek.“

Tváře vojáků zůstávaly bez výrazu, ale kradmé pohledy, které si vyměňovali, a oči obrácené v sloup prozrazovaly, co si o téhle královské mezihře myslí. S předstíranou trpělivostí zvedli plačícího Tannera z trávy, znovu ho strčili do sudu, připoutali řetězem a zaklopili druhou polovinou sudu. Pak pomohli katovi opět rozdělat oheň.

Král zůstal stát stranou se šerifem, koronerem, Raymondem a ostatními členy své družiny a čekal. Když plameny vyšlehly do výše a Tanner teprve nyní začal prosit o milost a vřískat, založil ruce na hrudi a téměř neznatelně zvedl bradu.

Janek se už nedokázal na krále dál dívat. Neviděl už ani hořící sud, jenž se rozpadl a odhalil pohled na zmítajícího se hořícího kacíře. Jeho skřeky mu pronikaly do uší, až se mu zatočila hlava, a když se kolem začal šířit zápach spáleného masa, padl hoch na kolena, sepjal ruce v němé modlitbě a zavřel oči.

Raymond koutkem oka zaznamenal pohyb, instinktivně otočil hlavu a k svému ohromení objevil na zemi svého bratra. „U koulí svatého Jiřího,“ zašeptal, „kde se tu ten smrkáč bere?“

Nepohnul se však. Jako všichni ostatní dál jako očarovaný civěl na hrůzné představení a příšerný puch mu stahoval hrdlo. Alespoň že ten řev utichl, říkal si. Tanner buď ztratil vědomí, nebo už vypustil duši. Ať to, nebo to, hlavně že už drží hubu, pomyslel si Raymond. Copak králi neříkal, že to není moc chytrý nápad? Jenže Harry na něho dal teď ještě méně než před korunovací…

Oheň zvolna dohoříval a ze sudu ani z odsouzence nic nezbylo. Zčernalý kůl se zřítil a už jen doutnal.

Čumilové se začali rozcházet. Přítomnost jejich nového mladého krále je naplňovala stejným pocitem rozladění jako poprava. Shromáždili se tu, aby viděli hořet prokletého kacíře, s jistotou, že zažijí pocit zadostiučinění při pohledu na zbloudilce, kterému se dostalo zaslouženého trestu. Nepřišli si však na své. Se sklopenými hlavami se vytráceli, aniž by se dívali jeden druhému do očí.

„Stydí se,“ ozval se vedle Janka nezvykle tichý Raymondův hlas.

Hoch se nepohnul. „To já taky.“

„Tak to jsme na tom stejně.“ Položil mu na rameno svoji těžkou tlapu. „Už můžeš otevřít oči, bratříčku. Představení skončilo.“

Janek se pokřižoval, nenápadně ze sebe setřásl bratrovu ruku a vstal.

Oba bratři na sebe chvilku beze slova zírali. Vyděšenost v Jankově pohledu Raymondovi pomohla zase najít rovnováhu. „Slyšel jsem, žes práskl do bot.“

„Otec ti poslal zprávu?“

„Hm. Mám se o tebe postarat. A nechce, abych tě poslal zpátky. Mám pro tebe od něj dopis.“

Jankovi vhrkly nečekaně slzy do očí. Spěšně odvrátil hlavu a zamrkal. „Zabloudil jsem. Chtěl jsem do Westminsteru, ne na tuhle pitomou popravu…“

„Nu, já sem taky nechtěl.“ Raymond si povzdechl a znovu ho uchopil za rameno. „Pojď, představím tě králi.“

Aniž si počkal na odpověď, strkal Janka před sebe k místu, kde stál Harry se svojí družinou. Mickey se loudal za nimi. Koroner, šerif a jejich lidé se chystali k odchodu. Kdo se postará o popel? pomyslel si Janek. A co se s ním stane?

„Veličenstvo,“ řekl Raymond.

Král se k nim obrátil. Teprve nyní Janek poznal, že má na hrudi vyšitou rudou růži – erbovní květinu Lancasterů.

„Tohle je můj nejmladší bratr, Janek,“ uvedl ho Raymond. „Štval svého oře cestou necestou z Waringhamu, aby mohl vstoupit od vašich služeb.“

Harry se usmál. „Muž podle mého gusta.“

Janek klesl na kolena.

Harry ho vzal za ramena a postavil ho. „Buď mi vítán, Jene z Waringhamu,“ řekl vřele.

Chlapec sebral odvahu a zvedl k němu zrak. „Proč jste to udělal, Veličenstvo?“

„Co?“

„Pokusil se ho zachránit.“

„Ach…“ Harry zamyšleně svraštil čelo. „Abych ochránil církev a zachoval pravou víru.“

„Ne kvůli němu? Kvůli Edmundu Tannerovi?“

Král krátce zvedl svá široká vojácká ramena. „Nuže, byl poddaným koruny a měl proto právo na to, abych učinil, co bylo v mé moci, a ochránil ho před sebou samým a před mylným učením, jehož obětí se stal. Takže jsem to vlastně udělal i kvůli němu. Ale myslím, že kdyby se jednalo pouze o Edmonda Tannera, a ne o bezpečí celého království, tak bych se sem asi neobtěžoval.“

Janka jeho otevřenost podivně dojala.

„Není to zrovna šťastný den pro začátek našeho přátelství,“ pokračoval král. „Ale přesto bude stát pod šťastnou hvězdou, uvidíš. Rod Lancasterů a rod Waringhamů k sobě patří jako slunce a měsíc.“

Janek přikývl. Nejspíš se od něj čekalo, že řekne něco jako: Nechť mi Bůh pomůže, abych k tomu přispěl či podobnou floskuli, ale nedokázal ze sebe nic takového vypravit. Bránila mu v tom jeho plachost a ohromení z královy osobnosti. Tušil, že nebude trvat dlouho a on tomu muži zcela propadne a bude hotov pro něj bez váhání obětovat svůj život. A ta myšlenka v něm budila úzkost.

Harry se shovívavě usmál stydlivosti svého nového panoše. „Nuže,“ obrátil se ke svému doprovodu, „jedeme domů.“

Během celé jízdy podél řeky Fleet bojoval Janek s vlnami nevolnosti. Byly tak prudké, že měl strach, aby se nepozvracel a hned ze začátku si před svým novým pánem neudělal ostudu. Naštěstí vždy vzápětí pominuly. Jeden rytíř v králově doprovodu se však zdál být upálením kacíře ještě více zasažen než on. Byl to velký širokoplecí muž s kulatým břichem a rudými vousy. Nebylo mu vidět do tváře, protože měl kapuci staženou hluboko do čela, ale Janek si všiml, že si kradmo utírá rukávem oči.

„To je sir John Oldcastle,“ informoval Raymond bratra tlumeným hlasem. Zpomalil předtím koně, aby se dostal až dozadu vedle Janka. „Dnes je mu krapet do breku, ale jindy je to neohrožený rytíř, který stejně jako já bojoval po boku krále proti Skotům a Velšanům. Ten zelenáč vedle něj je de Vere, hrabě z Oxfordu. A ten statný hrdina vpředu je pověstný hrabě z Warwicku.“

„Copak ho tak vzalo?“ zeptal se Janek šeptem. „Myslím lorda Oldcastlea.“

Raymond se ušklíbl. „Má slabost pro ty prokleté lollardy. Proto je z toho vždycky vedle, když některý z nich shoří.“

„Tak proč tam tedy jel?“

„Protože si to přál král.“ Raymond mohl jen doufat, že Oldcastle varování pochopil a dá si pokoj. Ten chlap se totiž nijak netajil svými buřičskými názory, a čím byl opilejší, tím byly kacířštější. Stejně jako Raymond patřil i on ke královým přátelům, kteří ho provázeli jeho bouřlivým mládím. Ovšem Harry mu nemohl už srozumitelněji dát na vědomí, že i to nejstarší přátelství má svoje hranice a že je stejně věrný syn a neochvějný obránce svaté matky církve, jako byl před ním jeho otec.

Westminsterský palác byl svým způsobem stejně obrovský, nepřehledný a děsivý jako Londýn, usoudil Janek, ovšem mnohem nádhernější a ne tak špinavý. Areál se rozkládal hned u Temže a tvořila ho změť nejrůznějších budov: hodovní síně, obytné domy a kaple ze světlého pískovce. Stáje, zbrojnice, kovárna a další hospodářské budovy tu stály bez ladu a skladu natěsnané na sebe a nedalo se poznat, kde končí palácová část a začíná sousední klášter.

„Je to tak trochu jako náš hřebčinec, víš?“ vysvětlil mu Raymond, když vjeli hlavní bránou na první z vnitřních dvorů. „Palác se pořád zvětšoval, ale nikdo si nedal námahu, aby vytvořil nějaký plán. Každý z panovníků a opatů počínaje anglosaským Eduardem k němu něco podle svých představ přistavil. Mnozí z nich byli sice velcí muži, ale jako stavební mistr by se žádný z nich neuplatnil. Je to tu všecko strašně nepraktické. Kanceláře lorda strážce pokladu, který spravuje příjmy koruny, se nacházejí na východním konci areálu, ale správa výdajů na západním. Chudáci písaři musí za každého počasí stále přebíhat z jednoho konce na druhý a …“

Nedomluvil, jelikož jeho bratr náhle sklouzl ze sedla a nechal ho tam prostě stát. Král zastavil před kaplí svatého Štěpána. Z různých směrů k němu spěchal rytíř a páže, ale Janek je oba předběhl. Přiskočil ke královu koni jako první a podržel mu třmen, aby mu zároveň ulehčil sestup z koně a prokázal svoji úctu.

Harry sestoupil z koně a blahosklonně Jankovi pokynul hlavou. „Vidím, že znáš už mnoho věcí, které se mnozí zde musí teprve naučit, Jene. Jistě si mezi ostatními panoši najdeš rychle kamarády. Zavedl byste k nim bratra, Raymonde?“

„Nejsou tady, Veličenstvo,“ připomněl mladý Oxford. „Odjeli dnes ráno s vaším sokolníkem a několika sokoly, aby se cvičili v lovu pomocí ptáků.“

„Hele, tamhle je Somerset,“ upozornil Raymond a ukázal na hubeného hocha, který vyšel na protilehlé straně dvora z nízké dřevěné budovy, a ostře hvízdl. Kluk k němu otočil hlavu.

„Pojď laskavě sem!“ zavolal na něj Raymond.

Chlapec přiklusal, hluboce se králi uklonil a zdvořile se otočil k Raymondovi. „Ano, sire?“

„Tady je můj bratr. Buď té dobroty a ukaž mu to tady. Najdi mu postel a tak dále.“

„Jistě, mylorde.“

Raymond seskočil z koně, jak už to učinili ostatní královi průvodci, a vtiskl bratrovi do ruky uzdu. „Odveď koně do stáje.“

„Co otcův dopis?“

„Dám ti ho večer. A teď už se kliď.“ S tímto typickým pozdravem na rozloučenou následoval Raymond krále do kaple a ponechal Janka jeho osudu.

Ten překonal svoji ostýchavost a podal cizímu chlapci ruku. „Jan z Waringhamu,“ řekl.

„Vážně?“ Kluk se široce usmál a představil se taky. „Jan Beaufort. Ale všichni mi říkají Somerset, protože je tu příliš mnoho Janů. A teď nám přibyl další. Buď vítán ve Westminsteru, Jane z Waringhamu.“

Ten na mladého Somerseta ohromeně pohlédl. „Takže ty jsi… králův synovec.“

Hoch zavrtěl hlavou. „Je to můj bratranec. Naši otcové byli bratři.“

„A tvůj otec byl můj kmotr.“

Tentokrát se zatvářil ohromeně pro změnu Somerset. „Opravdu?“ Spontánně sevřel Janka do náruče. „Takže jsme skoro bratři!“ Tmavé oči se mu rozzářily a přátelsky poplácal Janka po rameni.

Janek mimoděk ucukl.

Somerset odtáhl ruku. „Pád z koně?“

Janek v rozpacích mávl rukou. „Jen taková trapná příhoda ve městě dnes ráno.“

„Tys byl v Londýně? Vyprávěj mi o tom.“

A než se Janek nadál, vyklopil novému příteli všechno. Vylíčil svůj útěk z Waringhamu, nocování pod širým nebem, dobrodružství s lupiči, strašnou popravu ve Smithfieldu i setkání s králem.

Somerset ho s vykulenýma očima vyslechl. „Páni, to byl tedy den,“ vydechl nakonec. „Musíš být pěkně hladový.“

„To jsem,“ přiznal Janek. Vlastně se domníval, že ho poprava na pár dní připravila o chuť k jídlu, ale už cestou ze Smithfieldu do Westminsteru mu kručelo v žaludku.

„Vím, jak ti s tím pomoci. Pojď, zavedeme koně do stáje a pak tě seznámím s Bess. Pracuje v kuchyni a má soucit s nebohými hladovými panoši.“

Každý z nich vzal za uzdu tři koně a Somerset Janka vedl kolem nádherné kaple na další nádvoří. Naštěstí nemuseli všech šest koní sami odsedlat a vyhřebelcovat, toho se ujali stájníci. Tak si rychle odbyli svoje povinnosti a Somerset, jak slíbil, opatřil v kuchyni půl bochníku tmavého chleba, kus sýra a džbán piva. Usadili se na nízké zídce u západní strany kuchyně, hřáli se ve zlatém odpoledním slunci a povídali si.

Somersetovi, jak se Janek ke svému údivu dozvěděl, bylo teprve deset let. Přitom byl nanejvýš o půl hlavy menší než mladý Waringham, o kterém všichni tvrdili, že je na svůj věk vysoký.

„Máme to v rodině,“ vysvětlil Somerset s pokrčením ramen. „Všichni Plantageneti byli dlouháni. A i když nás tak už nikdo nenazývá, jsme jimi dál, ne? Myslím jako Plantageneti. Od otcovy smrti před čtyřmi lety žiju u dvora. Můj starší bratr, který zdědil titul, bydlí doma. Však sám víš, jaké to je, když jsi mladší a nikdo pořádně neví, co z tebe bude. V každém případě jsem moc rád, že mě král tady nechá vycvičit na rytíře a neposlal mě do kláštera.“

„Žiješ tu jako obyčejné páže, přestože jsi králův bratranec?“ podivil se Janek.

„Panoš,“ opravil ho chlapec s nepřeslechnutelnou hrdostí.

„Promiň.“

„Teprve pár týdnů, předtím jsem byl páže, ale protože jsem tolik vyrostl, smím už cvičit se zbraněmi. Všechna pážata a panoši tady pocházejí z předních šlechtických rodů. Jenže urozený původ z člověka ještě nedělá automaticky rytíře, že? Všechno se musí naučit. Ale víš, není to tak špatné. Naopak. Od dubna je Jerome z Ellesmere náš nutricius a…“

„Váš co?“

„Učitel. V zacházení se zbraněmi, jízdě na koni a dalších věcech. Je to dobrák. Když uděláme chybu, nezmlátí nás hned do modra. Na rozdíl od jeho předchůdce.“

Janek zamyšleně žvýkal a spláchl sousto douškem piva. „Ale pověz mi, Somersete, když ostatní panoši dnes odjeli na lov s ptáky, proč ty ne?“

„Nejeli na lov,“ opravil ho hoch se shovívavým úsměvem. „To by bylo ještě krásnější. Lov je výsadou krále a jeho družiny. Ne, ostatní hoši se dnes cvičí jen ve správném zacházení s dravci a péči o ně. A já s nimi nesměl, protože jsem byl nemocný. Měl jsem horečku.“ S povzdechem pokrčil rameny. „Mám často horečku, víš? A pak všichni kolem mě skáčou, všechno mi zakazují a chovají se ke mně jako k holce.“ Jeho naštvaný výraz prozrazoval, co si o tom myslí.

„Jo, to znám,“ svěřil se mu Janek. „Před Velikonocemi jsem si zlomil ruku a měl jsem pár dalších šrámů a otec mě málem připoutal k posteli.“

Vyměnili si spiklenecké úsměvy. Pak Somerset ukázal na zbylý kousek chleba a sýra. „Máš něco proti tomu, když to dojím? Dnes večer na mě přišla řada s obsluhou krále u stolu.“

„Tak to je pocta,“ poznamenal Janek uznale.

„Ani ne. Každý se jednou dostane na řadu. Hloupé na tom ale je, že se pořádně nenajíš. Stojíš tam jak osel a jen koukáš, jak si ostatní cpou břicha všemi těmi pochoutkami.“

Janek mu velkoryse zbytky přenechal a Somerset je v mžiku spořádal. Pak pohlédl k rudozlatému slunci, které se klonilo k západu. „Počítám, že do večeře zbývá ještě tak hodinka. Mám ti ukázat, kde budeš spát?“

„Buď tak hodný.“ Janek vstal a následoval chlapce k trojposchoďovému kamennému domu u řeky, kde vystoupali až do podkroví.

Somerset se malinko rozběhl a drcnul ramenem do dveří. „Zasekávají se,“ vysvětlil. „Vyjma v létě, kdy je teplo a sucho. Ale pak je tu horko jak v pekle. Takže ať jdou radši těžko otevírat.“

Vkročili do nízké místnost s podpěrným sloupem uprostřed. Stropní trámy zdobily pavučiny a pár starých vlaštovčích hnízd. Dřevěná podlaha byla vyložená slámou, ze které se zvedl prach. Podél stěn se nacházela řada slamníků a na každém z nich složená vlněná přikrývka. Dvěma protilehlými okny dovnitř proudilo světlo, nebyly však zakryté pergamenem, takže spolu s ním jistě taky déšť a vítr.

Janka poněkud šokovalo, že panoši na králově dvoře mají asi tolik komfortu jako otcovi čeledíni ve Waringhamu. Když odhlédne od minulé noci, bude to poprvé, co nebude nocovat na své široké posteli s baldachýnem a péřovými polštáři.

Nedal však na sobě znát své zděšení. „Prosté,“ poznamenal jen.

„Hm.“ Somersetovi se podařilo vložit do toho zvuku značnou porci sarkasmu. „Chtějí nás otužit. Pro válku.“

„To si není tak hloupé.“

„Taky se obávám.“

Podívali se na sebe a rozesmáli se. Janek málem nevěřil svému štěstí, že si tu za tak krátkou dobu našel kamaráda. Jelikož byl stydlivý a měl pořád strach, aby si před cizími lidmi nezadal, obvykle se příliš neprojevoval a působil uzavřeně, ba snad dokonce namyšleně. A tím mnohé odrazoval. Ale Somersetovy otevřené, přátelské způsoby mu rychle pomohly ostýchavost překonat.

Králův bratranec ukázal na slamník poblíž dveří. „Ten je momentálně volný. Polož si na něj plášť nebo nějaké věci, aby sis ho pojistil. Taky už se stalo, že tu nějaký nešťastník musel přespat na podlaze. Pořád sem přichází někdo nový nebo zas jiný odchází.“

„Jak to?“ podivil se Janek. „Copak panoši nezůstávají v králově domácnosti, dokud se nestanou rytíři?“

„To ano, ale členové korunní rady nebo další páni, kteří pobývají u dvora delší dobu, si panoše rádi půjčují a odvádějí si je do svých komnat, aby je mohli po libosti prohánět.“

„Aha.“ Zase se spolu zasmáli. Poté Somerset ukázal na Jankův oděv. „Vypadá to, žes toho dnes hodně zažil. Máš něco na převlečení?“

„Ne.“

„Tak se alespoň pokusíme vykartáčovat to bláto. V tomhle stavu se nemůžeš v síni objevit.“

„To máš pravdu.“

Somerset vytáhl z bedničky v nohách svého lůžka kartáč s tuhými štětinami a Janek se pustil do čištění svých nohavic, tuniky a pláště. Na tom objevil dlouhou trhlinu. V této chvíli s ní nemohl nic dělat, ale stejně neměl v úmyslu jít do síně v plášti. Podle Somersetovy rady položil lehký letní plášť na svoje lůžko a umínil si, že zítra požádá kuchařku Bess, aby mu ho pomohla opravit.

Sotva zmizely z jeho šatů poslední zbytky londýnské špíny, otevřely se dveře dokořán a dovnitř vtrhl houf výrostků.

„Somersete, přišel jsi o moc!“ volal ten nejdelší a nejhubenější z nich. „Ten pitomec Beauchamp si nechal málem vyklovnout oko.“ Ukázal na robustního hocha s kulatými tvářemi, který zahanbeně sklopil zrak k zemi. Nebezpečně blízko jednoho oka měl skutečně malou ranku. „Prostě mu sundal čepičku a pak… Hele, kde ty ses tu vzal?“ Opřel si ruce o boky a s neskrývanou zvědavostí si Janka prohlížel. Ve světle modrých očích mu blýskaly nezbedné jiskřičky.

„Dovolte, abych vás seznámil, pánové,“ přispěchal Somerset Jankovi na pomoc. „Tohle je Jan z Waringhamu, bratr sira Raymonda, sira Mortimera Dermonda a hraběte z Burtonu. A tohle je Hugh Fitzalan, nejen ten nejvyšší, ale taky nejukecanější z nás. Jeho otec je hrabě z Arundelu, jeho strýc arcibiskup z Canterbury…“

„Prastrýc,“ opravil ho mladý Fitzalan.

„Tenhle smolař je Simon Beauchamp, synovec proslulého hraběte Warwicka. A ten kluk s velkým nosem je James Neville…“

Jankovi šla brzy hlava kolem ze všech těch velkých jmen. Podával chlapcům ruku a mumlal zdvořilostní fráze s vědomím, že všichni pocházejí z mocnějších a významnějších rodů, než byl ten jeho. Celý život byl hrdý na to, že je Waringham, a věděl, že otec si získal místo mezi poradci zesnulého krále nikoli díky své moci, bohatství či stykům, ale čistě jen proto, že měl král k němu důvěru. Pochopil však, že tady mu bude jméno a proslulost jeho otce a postavení jeho bratrů jen málo platné. Musí se tu spolehnout jen sám na sebe. To uvědomění ho v prvním okamžiku naplnilo hrůzou. Hned však taky poznal, jaká šance se mu nabízí. Zhluboka se nadechl a najednou mu připadalo, že ještě nikdy takhle volně nedýchal.

Velká síň Westminsterského paláce Jankovi připadala na první pohled snad desetkrát větší než síň ve Waringhamu. Nebyla to tak úplně pravda, ale tento sál byl skutečně největší v celé Anglii, jak mu vysvětlil Hugh Fitzalan, který si Janka vzal pod svoje křídla, když se s ním rozloučil Somerset, aby vykonával svoji službu u vysoké tabule.

„Dvě stě čtyřicet stop dlouhý, skoro sedmdesát široký a na výšku má dobrých čtyřicet stop,“ informoval ho s hrdostí. „Normálně je sál rozdělený dřevěnými přepážkami na menší části, protože tu zasedají královské soudy, ale jelikož pozítří zasedá parlament, dělicí přepážky odtud odstranili.“

„Takže ty dlouhé stoly jsou pro lordy z parlamentu?“ Hugh přikývl. „A pro poslance dolní sněmovny. Bude se tu konat zahajovací ceremonie. Pojď, naše stoly jsou tamhle vzadu.“

Přešli na dolní konec síně a usadili se u jednoho z postranních stolů. Vysoká tabule na pódiu a v čele sálu byla zatím prázdná. Sloužící v livrejích stavěli na bílé ubrusy drahocenné poháry a nádobky se solí. Pak začaly přicházet nejprve jednotlivě a pak ve skupinkách krásně ustrojené dámy a vyšňoření pánové a církevní hodnostáři, zaujali svá místa u stolů a ponořili se do společenské konverzace.

„Božíčku…,“ vydechl Janek. „Jak velký je tenhle dvůr?“

„Trvale tu žije tak dvě stě lidí,“ odvětil Fitzalan. „Dnes jich je přirozeně víc, protože většina lordů už přijela i se svými dámami.“ Diskrétně ukázal na jednoho muže. „To je hrabě z Cambridge, jeden z králových bratranců.“

„Bratranci ho Bůh vskutku požehnal,“ poznamenal Janek.

Fitzalan se jízlivě ušklíbl. „Plyne to z toho, že jak jeho otec, tak děd i praděd se v posteli náležitě činili. V té manželské i nepočítaně jiných postelích. A hleďme, teď přicházejí dva z králových bratrů. Jako na zavolanou, Bedford a Gloucester.“

Oba mladí vévodové se na okamžik zastavili ve dveřích, naklonili k sobě tmavé hlavy a něco si špitali. Nato se zasmáli a vydali se k vysoké tabuli. Byli první, kdo u ní zaujal místo.

„A tady přichází pro změnu lord, který není královým příbuzným. Tedy alespoň pokud je mi známo,“ dodal Fitzalan. „Jindřich Scrope. Je snad ještě bližší králův důvěrník než tvůj bratr.“

Jankovi se zdálo, že v jeho tónu zaslechl náznak škodolibosti, ale možná si to jen namlouval. Nenápadně stočil pohled ke dveřím a spatřil vybraně oblečeného světlovlasého muže. Krátce po něm vkročil do síně Raymond a oba muži si kývli na pozdrav. Spíše chladně, zdálo se mu. „Myslíš, že můj bratr na Scropea žárlí?“ otázal se se zájmem.

Mladý Fitzalan se opět ušklíbl. Zdálo se, že je to jeho oblíbený výraz obličeje. „To si piš. Vždycky na sebe vzájemně žárlili. A před několika týdny měli souboj a tvůj bratr Scropea pořádně zostudil.“

Janek raději ani nechtěl vědět, o co šlo. Pozoroval, jak Raymond přivolal páže a něco mu tiskne do ruky. Podle jeho rozmáchlých gest poznal, že je už zase opilý. Páže zamířilo k nim, nejistě se rozhlédlo a tázavě pohlédlo na Janka.

Janek přikývl. „Myslím, že hledáš mě.“

„Jan z Waringhamu?“

„Ano.“

„Pak ti mám předat toto.“ Podal mu nikoli zapečetěný dopis, jak Janek očekával, ale slibně cinkající váček.

„Ale,“ poznamenal Fitzalan a bez ostychu na váček zíral. „Ten zvuk se mi líbí.“

Janek měšec otevřel a nahlédl dovnitř. Dopis ležel na slušné hromádce mincí. Rozhodl se, že je spočítá, až bude o samotě, ale teď už se nemohl dočkat, až se dozví, co mu otec chce sdělit.

„Omluv mě na okamžik, Hughe,“ požádal, vstal, přistoupil k blíže k louči na stěně a zlomil pečeť Waringhamů.

Robert, hrabě z Waringhamu, zdraví svého milovaného syna Janka. Pokud čteš tyto řádky, Bůh vyslyšel moje modlitby, neboť jsi ve zdraví dorazil do svého cíle. Velmi lituji, milý synu, že se mi nepodařilo vzbudit v tobě více důvěry v mé záměry. Nikdy nebylo mým úmyslem vnutit ti kariéru, ke které se necítíš povolán. Přál jsem si, abys nastoupil jako panoš na dvoře biskupa z Winchesteru, neboť ho pokládám za jednoho z nejlepších mužů této země, a taky protože by ses ocitl na místě, kde bys nekráčel ve šlépějích svých bratrů. Ty ses však rozhodl jinak, a tak mi nezbývá nic jiného než se modlit, abys toho nelitoval či nezaplatil svou volbu předčasně životem, neboť tento král, tím si buď jist, je odhodlán vykonat velké skutky ohněm a mečem. Ke slávě své i slávě Anglie. Zda k jejímu blahu, na to si budeme muset počkat.

Odpouštím ti tvůj neslýchaný nedostatek poslušnosti, můj synu. Nechť tě Bůh a všichni svatí ochraňují.

Robert z Waringhamu

P.S. Zjistíš, že obsah tohoto váčku ti v mnohém směru ulehčí tvůj nový život. Když budeš potřebovat nové ošacení nebo zbraně, jdi za Raymondem. Nechoď v hadrech jen proto, že máš svoji hrdost. Je jeho povinností, aby se o tebe postaral.

P.P.S. Věř si. Nepochybuji, že budeš činit čest svému rodu.

„Špatné zprávy?“ zeptal se Hugh Fitzalan znepokojeně, když se Janek vrátil ke stolu. Ten zavrtěl hlavou. „Dobré… a podivuhodné.“ Zastrčil dopis do kapsy a byl Fitzalanovi vděčný, že mu neklade další otázky. Nejraději by si zalezl někam, kde bude sám, aby mohl nad otcovým dopisem více hloubat. Ale v tom okamžiku vstoupil do síně král a všichni přítomní povstali, aby ho pozdravili. Hned nato se začala roznášet jídla a bylo pozdě na to, aby se Janek ze síně nepozorovaně vytratil. V příštích dnech se měl naučit, že samota je luxus, kterého se ve Westminsteru většinou musí vzdát.

Westminster, červen 1413

V pozdní hodinu seděl jako obvykle při světle svíce ve své luxusně zařízené komnatě a netrpělivě čekal na příchod své milenky. Když se konečně ozvalo zaklepání na dveře, radostně vyskočil.

„Jen pojď dál, králíčku. Copak tě tak dlouho zdrželo?“ Energicky otevřel dveře – a za nimi stál biskup Beaufort, králův strýc a nový lord kancléř.

„Jak cituplné přivítání. Jsem dojat, Raymonde.“

Raymond se neptal kam.

Table of Contents

1. díl