Birgit Hanke

HELENA RUBINSTEIN
und das Geheimnis der Schönheit

Copyright © 2022 by Wilhelm Goldmann Verlag,
a division of Penguin Random House

Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by UNO Werbeagentur GmbH

Translation © 2024 by Jana Pecharová

ISBN 978-80-249-5304-5

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Pro mou matku Rosemarie Charlotte Elisabeth,
nazývanou Rosie

New York, 31. březen 1965

Ozvalo se zaklepání na dveře. Třikrát jasné a hlasité ťuknutí.

„Jen pojď klidně dál, Malo!“ zavolala Helena, aniž zvedla pohled od firemního časopisu před sebou.

Mohla to být jedině její neteř, která se ohlašovala domluveným znamením. Trojí zaklepání jako tři slabiky jejího jména. He-le-na! Nikdo kromě Maly neměl tu výsadu, aby k ní mohl takhle přicházet. Dokonce ani Patrick, oddaný tajemník, společník, trpělivý posluchač, za celé ty roky téměř spřízněná duše. Tento mladý Ir věrně doprovázel „madame“ výšinami a propady uplynulého desetiletí. A osud si toho od ní nemálo vyžádal.

„Tak už pojď, Malo!“ vyzvala ji Helena netrpělivě a odložila pero, s kterým právě pečlivě kontrolovala každodenní účetní záznamy.

Večer v osm se zavíraly obchody její newyorské pobočky. Už příští ráno, přesně v osm hodin místního času, dostávala aktuální prodejní čísla – nejen z místních salonů, ale z celého koncernu. V účtárně v přízemí firemní centrály nepřetržitě jely dálnopisy. Na nekonečný papír vyplivovaly příslušné denní výsledky, které pilní úředníci rychle vyhodnotili a předložili podnikatelce. Přesně! Pokud ne, rozčilila se.

A „madame“ uměla být hodně rozčilená. To věděli všichni její spolupracovníci, od ředitelů jejího koncernu přes vědecké spolupracovníky v laboratořích a kosmetičky v salonech krásy rozesetých po celém světě až dolů k učednicím. Všichni se před ní třásli, včetně vlastních synů, ano, všichni členové rodiny, které Helena v průběhu let zapřáhla jako poslušná tažná zvířata do svého neustále rostoucího světového byznysu.

Ne, ne všichni. Oba její manželé tvořili velkou výjimku…

Heleně se nedařilo po celý život potlačit svůj sklon ke křiku a láteření. Jistě, jak by jinak tehdy sama ještě jako dítě mohla zkrotit své mladší sestry, když ne silným hlasem?

Avšak když jako mladá manželka použila takový tón proti Edwardovi, okamžitě zmlkl. Málokdy se dal vyprovokovat k ostré odpovědi na její výtky – přinejmenším v prvních šťastných letech jejich manželství. Jen se na ni podíval velkýma vědoucíma očima a mlčky se vzdálil. To se ale později změnilo.

A Archil? Manžel číslo dvě? Gruzínský princ svou zuřící manželku prostě objal a bezstarostně se zasmál jejím tirádám. Vždycky se mu podařilo Helenu zklidnit, většinou skleničkou šampaňského, nebo navrhl, aby si raději na rozptýlení zahráli partii bridže a chvíli nemysleli na obchod. Ano, říkal jí „Heleno“, často také „princezno“, ale nikdy „madame“.

Helena si při vzpomínce na něho povzdechla.

„Co je ti?“ zeptala se Mala starostlivě a konečně vstoupila. Opatrně za sebou zavřela dveře kanceláře.

„Můj Archil už je deset let mrtvý,“ odvětila Helena smutně. „Bylo by mu teď sedmdesát. Už tak dlouho jsem ho přežila.“

„Ty přežiješ nás všechny,“ tvrdila Mala. „Nikdo by nevěřil, že ti je už hodně přes devadesát. To bude obrovská sláva, až budeš slavit stovku.“

„Malo, prosím tě! Není mi hodně přes devadesát, ale…,“ odporovala popuzeně. Co se týče jejího skutečného věku, reagovala vždycky přecitlivěle.

Mala to věděla, občas na to téma zažertovala a trochu si dobírala svou milovanou tetu, které tolik vděčila.

„Ach tetičko,“ pronesla teď opatrně. „Wos sol nischt sajn, mir zwej wejsn beser.“

Když zazněla řeč jejího dětství, Helena překonala stoupající zlost. „Tak už vyklop, co chceš,“ vyzvala svou neteř. „Sog wos du mejnst,“ zdůraznila v jidiš.

Mala vzala židli, přitáhla si ji k Heleninu psacímu stolu, položila před ni černé kožené desky a posadila se.

„Chtěla jsem si s tebou promluvit o našich příštích obchodních cestách. Tvrdou newyorskou zimu už máme za sebou a jaro je přede dveřmi. Už se nemusíme bát sněhových vánic. Takže je načase, abychom se zase jednou vydaly na turné.“

„Říkáš turné. Nejsem přece žádná umělkyně!“ namítla skromně Helena.

„Tak já to vidím jinak.“

„Nikdy jsem nezpívala, nejsem houslistka ani klavíristka, ani malířka nebo herečka, ale miluju umění, to je pravda. Ano, umění patří celá moje láska.“

„A hned potom tvému obchodu,“ konstatovala s úsměvem Mala.

Helena se zamyšleně zadívala na svou neteř. Byla tak hezká… jako ostatně všechny ženy z rodiny Rubinsteinů a Silberfeldů, ovšem kromě jí samotné. Co se jí týče, nebyl Pánbůh při rozdávání přirozené krásy právě velkorysý. Avšak ona už jako mladá dívka, během doby ve Vídni, našla prostředky a cesty, jak zvýraznit své vnější přednosti, tak vhodně je vyzvednout, že už nikdo nevnímal to ostatní, co nebylo právě nejlepší, a tak tomu bylo až do vysokého věku. Všechny triky a možnosti ke zkrášlení, které v mládí objevila, později systematicky vložila do vývoje a marketingu svých kosmetických produktů. Jeden dar přírody přece jen měla, dodnes vypadala podstatně mladší, než skutečně byla.

Helena napřímila záda a vystrčila bradu. Ve svém věku se už skutečně nemusela cítit jako ošklivé káčátko. O tom svědčila spousta jejích portrétů od významných umělkyň a umělců v posledních desetiletích.

„Nejsi sice tvůrčí umělkyně, ale přesto jsi něco vytvořila,“ vrátila se Mala ke své myšlence. „Žiješ pro svůj podnik a miluješ krásná umění.“

„Ano, to máš pravdu. Jsem provdaná za firmu a umění je mou milenkou,“ souhlasila s ní Helena.

Mala se zasmála. „To je vhodný příměr. Takže teď nejdřív vyřiďme nutné povinnosti, než se budeš věnovat své milence. Už sis vyhlídla nějaké nové umělecké dílo?“

„Nejdřív povinnost!“ připomněla Helena.

Teta a neteř se svorně zamýšlely nad různými cestami, které Mala připravila společně s jejich PR-oddělením. Už léta spolu navštěvovaly salony krásy koncernu Heleny Rubinsteinové, rozmístěné po celém světě, představovaly příslušným spolupracovnicím nově vyvinuté produkty, seznamovaly je s nejnovějšími technikami péče o obličej a tělo a dlouho se věnovaly zákaznicím. Ucho vždy těsně u klienta – to bylo pro Helenu od počátku neodmyslitelné, přece jen přímým kontaktem s dámami se mohla dozvědět, jaké mají potřeby. Už víc než šedesát let slibovala Helena Rubinsteinová svým zákaznicím, toužícím po kráse a věčném mládí, že jim tato přání splní – a ještě trochu víc. Její zákaznice jí věřily.

„Zůstaneme tady, ve Státech? Nebo bys chtěla zase jednou zaletět tam, kde to všechno začalo? Do Austrálie?“ ptala se Mala. S očekáváním hleděla na svou tetu a urovnávala podklady před sebou. „Kterou trasu mám zajistit?“

„Kde to začalo?“ opakovala Helena zamyšleně. „To nebylo v Austrálii. Byl to začátek, jistě. Ale vzniklo to úplně jinde…“

Kapitola 1

Krakov 1892

Žalostným tónem se na obvyklém místě odmlčel signál trumpetisty ve věži. Chaja sebou trhla. Kradmo se skrčila ještě trochu víc za rameny svého spolužáka a posunula si kšilt studentské čepice víc do čela. To už mezitím zase uběhlo tolik cenného času?

V každou celou hodinu pronikal úzkými okny posluchárny hluboký zvuk zvonů z kostela Panny Marie, stojícího naproti univerzitě. Pokaždé bezprostředně nato následoval jasný varovný signál trumpety, který se náhle odmlčel. Chaje připadalo, že cítí bolest tatarského šípu přímo vedle svého vlastního srdce. Přitom už uplynulo půl tisíciletí od té doby, kdy onen šíp zabil mladého trumpetistu, který vysoko nahoře z věže kostela chtěl varovat strážné u bran Krakova před Tatary útočícími ze všech čtyř světových stran.

„Pánové, právě jsme všichni slyšeli signál. Možná ho už mnozí z vás ani nevnímají. Já bych ale chtěl dnes využít tuto starou legendu, abych promluvil o různých smrtelných zraněních v hrudi.“ Profesor Rudzinsky zase pokračoval ve své přednášce, přerušené dunivým zvoněním. „Pokud to byly v minulých staletích ještě luky a šípy, které způsobovaly smrt statečných bojovníků, jsou to nyní zranění střelných zbraní, která…“

Studenti, kteří dosud podřimovali v temném sále posluchárny, se se zájmem narovnali. To mohlo být zajímavější než to, co profesor Rudzinsky právě přednášel o krevním oběhu. I když Chaju toto téma také zajímalo, bylo načase, aby se nepozorovaně vytratila. Koneckonců musela být doma včas k večeři.

Opatrně a současně neochotně se zvedla ze svého sedadla v poslední řadě. V šeru pozdního odpoledne si nikdo nevšiml, jak se krade po špičkách k vysokým dveřím přímo za sebou. Musela se natáhnout, aby dosáhla na kliku. Vší silou otevřela jedno těžké křídlo a vyklouzla ven.

Když tiše přivřela dveře, úlevou si vydechla. Zase jednou se jí nejen podařilo nepozorovaně se vkrást v časném odpoledni na lékařskou přednášku v sále starodávné Jagellonské univerzity, ale také dokázala o několik hodin později stejně nepozorovaně zase zmizet.

Nikdo o tom nevěděl.

No jistě, téměř nikdo! Protože Chaja měla komplice, Davida, starého kamaráda z dětských her, který jí při těchto manévrech pomáhal, jak jen mohl, než odjel do Vídně. Od něho rovněž pocházela studentská čepice, pod kterou skrývala své černé vlasy svázané do uzlu.

V raném dětství vyrůstali Chaja a David v jedné z úzkých uliček Kazimierze, v těsné blízkosti, ale za naprosto odlišných podmínek.

Jako nejstarší z pozdějších osmi sester, musela Chaja nemilosrdně už jako čtyřletá pomáhat v domácnosti. Nejdřív krmila a přebalovala Paulinu a vláčela ji ven. Za ní následovala Regina, pak Rosa. Na páté místo v houfu sester se zařadila Stella. A to už byla Paulina dost velká, aby dohlížela na malé – postupně Cesku, Manku a Ernu. Chaju poslal otec vařit do kuchyně a vyžadoval také, aby pomáhala v obchodě. V domě Rubinsteinů vládl tvrdý řád. Dětství Chaji určovala jen práce, povinnosti a zodpovědnost.

Tušení o tom, že existuje i jiný život, poprvé získala jako desetiletá, když se jí podařilo podívat se do okna sousedů. Ti už měli v domě elektrický proud. Někdy zapomněli zatáhnout tmavé těžké závěsy. V takových večerech se malé dívce ze sousedství naskytl fascinující pohled na knižní regály, velké obrazy na stěnách, obrovský lustr, oheň v krbu a dvě mohutná křesla před ním. V nich seděli pán a paní Steuermannovi, bavili se spolu nebo se věnovali svým zálibám. Zatímco on většinou zmizel za obrovskými novinami, ona listovala v knize, začetla se, tu a tam nechala knihu ležet v klíně a zasněně hleděla do plamenů v krbu.

Jednou Chaja neodolala. Tajně si vypůjčila z otcova železářství kovové vědro, postavila je přímo pod okenní římsu sousedů, vylezla na ně a přitiskla nos na chladné sklo. Tak měla mnohem lepší výhled do nitra místnosti.

V jejím čele objevila obrovský, čerstvě prostřený stůl. Služka právě rovnala k tomu patřící židle s vysokými opěradly, poté upravovala damaškové ubrousky a stříbrné příbory vedle lesknoucího se nádobí.

V tom okamžiku vešla do místnosti paní Steuermannová. Měla na sobě slavnostní róbu z temně zeleného moaré, která tvořila působivý kontrast k jejím světlým vlasům elegantně vyčesaným nahoru.

Jak nádherná to byla žena: tak naprosto jiná než její usoužená matka, kterou Chaja znala většinou jen jako tiše bědující a ležící v posteli.

Bylo se ale čemu divit? Vlastně byla, co si jen Chaja dokázala vybavit, nepřetržitě těhotná a v šestinedělí. V současné době to s ní bylo zase hodně špatné. Zázrak, že dávno nezemřela na poporodní horečku!

Celkem dvanáct dětí přivedla matka Gitel na svět, ale žádný ze čtyř synů nepřežil. Pokaždé, když jeden z nich zemřel, smutek se položil jako těžký černý závoj na celý dům. Pak Chaja opatrovala matku, která celé týdny nevstala z postele. Už jako pětileté se jí podařilo vyhublou matku donutit, aby se najedla. Ano, dokázala být velmi rezolutní, ale nikdy by se neodvážila použít takový tón k takové dámě, jako byla jejich sousedka.

S očima úžasem vykulenýma Chaja pozorovala, jak paní Steuermannová sáhla po krabičce na římse krbu, vzala z ní dlouhou zápalku, škrtla s ní a zapálila svíčky ve třech stříbrných svícnech na stole. Trvalo delší chvíli, než se rozzářily v celé nádheře a světlým vlasům paní domu daly dodatečný lesk.

„To je krása!“ vydechla Chaja.

Okenní tabule před ní se zamlžila. Chaja chtěla rychle vzniklou skvrnu odstranit látkou rukávu, ale ztratila rovnováhu a spadla na zem. Vědro se překotilo a odkutálelo se s hlasitým rámusem.

„Au!“ naříkala tiše.

Ale to už se nad ní otevřelo okno a spatřila červený obličej služky.

„Co tu děláš, prokletá uličnice? Co tu máš co pohledávat? Koukej, ať zmizíš, ty proklatej židovskej spratku!“ nadávala.

Chaja si mnula bolavý zadek a s námahou se zvedla. I když stála, byla okenní římsa ještě daleko nad ní. Dívala se nahoru. Vedle hlavy láteřící služky se objevila tvář krásné sousedky.

„No tak, Euphrosino,“ pronesla paní Steuermannová chlácholivě, odstrčila děvče stranou a vyklonila se ještě kousek víc dopředu. „Nejsi jednou z těch mnohých odvedle?“ zeptala se s úsměvem.

„Ano,“ přisvědčila Chaja nesměle.

„A která? Je tolik malých Rubinsteinových u vás v domě!“

„Chaja, nejstarší.“

„Správně, teď tě poznávám. Už jsi mě jednou obsluhovala ve vašem obchodě. A co děláš tady u nás u okna?“

„Přilákalo mě světlo,“ přiznala Chaja. „Tak jsem prostě chtěla vidět víc a stoupla jsem na vědro.“

„A co jsi viděla?“ ptala se sousedka pobaveně.

„Krásný pokoj, pestré obrazy na zdi, spoustu tlustých knih, krásně prostřený stůl a překrásnou ženu,“ ujelo Chaje.

Úsměv sousedky se prohloubil. „Ty malá lichotnice,“ řekla shovívavě. „Ráda bys někdy seděla u takového stolu?“

„Ó ano!“

„Teď to bohužel není možné, ale počkej chvilku.“

Obrátila se a zmizela v místnosti. Jen po několika vteřinách se vrátila, vyklonila se hluboce z okna a napřáhla k Chaje pravou ruku.

„Tady, vezmi si něco na dlouhou cestu domů.“ Vtiskla Chaje do dlaně něco teplého a křupavého. „Pozor, ať to nezlomíš. To je čerstvý piroh, specialita naší Euphrosiny. Tak si nech chutnat.“

„Ale já přece bydlím hned vedle, nemám to domů nijak daleko,“ protestovala Chaja. Přesto opatrně všemi prsty svírala malou tučnou vzácnost. Takový poklad už by nikdy nedala zpátky.

„To já přece vím, dítě,“ zasmála se paní Steuermannová. „Nemyslela jsem to vážně, to byla ironie.“

„Ironie? To slovo jsem ještě nikdy neslyšela. Co je to?“ zeptala se Chaja zvědavě.

„Jak vidím, chceš toho hodně vědět. Bohužel na tebe nemám teď čas, ale ráda tě uvidím někdy v příštích dnech. Prostě se později dopoledne u nás zastav.“

„To nejde, to stojím v kuchyni a musím vařit pro rodinu,“ vysvětlovala Chaja s lítostí.

„Tak pozdě odpoledne,“ navrhovala sousedka.

„To už zase musím připravovat večeři pro nás všechny. Nás je vždycky deset, když ne víc, protože máme hodně příbuzných, a ti se u nás často objeví bez ohlášení a až příliš rádi zůstanou na jídlo.“

Chaje samotné byl v tomto okamžiku trochu trapný její žalující tón, ale bylo toho opravdu hodně, co každodenně musela udělat.

„Ubohé dítě! Nicméně vidím, že máš silnou vůli,“ pokračovala paní Steuermannová. „Pokud budeš skutečně chtít přijít, najdeš si pro to čas a taky cestu k nám. Na shledanou, Chajo! Doufám, že se brzy uvidíme!“

Zavřela okno a zatáhla těžký závěs. Ani nejmenší světlo už neproniklo temnou látkou ven.

Chaja nahmatala převrácené vědro, zvedla je a kradla se naproti na pozemek rodičů. Podařilo se jí ho zase nepozorovaně uložit do skladu a vkrást se do domu. Při té spoustě osob, které se tu každý den tlačily, si nikdo nevšiml, že byla na chvíli pryč.

Stejně se o ni nikdo moc nezajímal, natož aby se někdo zeptal, jak se má. Chaja měla jen fungovat.

Ty víš, dcero, že když není jídlo pinktlech na stole, tak je se mnou grimzorn, říkával otec.

Často ještě používal jidiš svého dětství, koneckonců u něho nakupovali židovští zákazníci z okolních vesnic. Tito prostí lidé neuměli polštinu, ruštinu nebo němčinu, natož francouzštinu polské aristokracie. V domě Rubinsteinových se domlouvali směšnou směsicí řečí, které se používaly v obchodním městě Krakově.

Po tomto prvním památném setkání se Chaje skutečně podařilo vždycky krátce uprchnout k sousedům, kde ji srdečně přijímali. Tak se seznámila s Davidem, téměř stejně starým synem paní domu, a dokonce se s ním spřátelila.

Jeho matka, jemná, zdrženlivá dáma, poznala potlačovaný hlad Chaji po vzdělání a poskytla jí velkoryse přístup ke své obsáhlé knihovně. Půjčila jí mnohou knihu, kterou pak Chaja schovala doma pod polštář a v několika málo ukradených chvilkách ji hltala v prádelně nebo ve skladišti otcova železářství. Když ji vracela, Davidova matka ji zase s úsměvem postavila do regálu a přejížděla ukazováčkem pomalu po zlatých písmenech hřbetů knih při hledání další četby pro sousedovic dcerku.

Paní Steuermannová měla pro malou Chaju slabost. Možná proto, že si vždycky přála dceru, ale měla jen jediného syna. David byl ale pro ni vším. Zbožňovala ho a rozmazlovala všemi způsoby, dcera jí však přesto chyběla.

O to přísnější byl Davidův otec, úspěšný právník, který se vypracoval z malého městečka v Galicii. A ještě výš to měl jednou dotáhnout jeho syn. Když už ne na důstojníka rakouské armády, císařsko-královské domobrany, tak přinejmenším na významného právníka nebo lékaře. Samozřejmě ne tady v provincii, ale ve vzdálené Vídni, zářivé metropoli habsburské monarchie Rakousko-Uherska.

David už přečetl téměř všechny knihy, které Chaja tak hladově hltala. Často se přeli, protože měli rozdílné názory na jejich obsah.

Když byl Davidův otec jednou svědkem takové vášnivé debaty, pozval oba pobaveně do své pracovny.

„Co se temperamentu a přesvědčivosti týče, mohl by sis od této mladé dámy ukrojit krajíc,“ řekl svému synovi.

Chaja napřímila záda a stále ještě se na Davida rozzlobeně dívala. Co to právě řekl za nesmysl o Anně Karenině!

„A ty, má milá, by ses měla naučit, že máš nechat Davida domluvit a vážně se zabývat jeho argumenty…“

„Ale, ale, ale…,“ vpadla mu Chaja do řeči.

„Sic!“ pochlubil se David svými znalostmi latiny a provokativně se šklebil.

„Nebuď tak domýšlivý!“ pokáral ho otec a opět se obrátil na Chaju. „Je důležité lidem naslouchat. Umět naslouchat je jeden ze základních předpokladů, pokud to chceš v životě někam dotáhnout,“ poučoval ji se zvednutým ukazováčkem. „Co chceš později dělat? Co chceš udělat se svým životem?“

Co je to za otázku! Nikoho v rodině Rubinsteinových by nikdy nenapadlo, aby ji položil jedné z početných dcer.

„Vlastní život? To přece nemám. Co můžu mít v plánu? Ráda bych se něco naučila. Ale budu se muset vdát,“ odpověděla Chaja stísněně.

Přes okraj svého cvikru se Davidův otec na mladou dívku ostře zadíval.

„A to chceš?“ ujišťoval se.

„Copak mám nějakou volbu? Rodina určuje, co musím udělat.“

„O tom bys měla ještě jednou uvažovat. Jestli dospěješ k nějakému rozhodnutí, mohli bychom se o tom v klidu pobavit.“ Vytáhl kapesní hodinky a pohlédl na ně. „Ach, už bude pět,“ konstatoval překvapeně a zvedl se.

„Teatime,“ řekl nejlepší britskou angličtinou David, který pozorně naslouchal.

Vedle latiny, řečtiny a francouzštiny – všechno řeči, které se vyučovaly na gymnáziu – se v poslední době učil i anglicky u domácího učitele, kterého rodiče angažovali pro nadcházející letní měsíce. Že Ian Sullivan byl Ir, nikoho ve východním cípu Habsburské monarchie nerušilo. V domě Steuermannů se nezakazovalo mluvit jidiš, ale ani se rádo neslyšelo, když se tak v kuchyni nadále mluvilo.

Jemné zvonění z dámského salonu ohlašovalo čaj o páté. To byl pro Chaju signál, aby se rozloučila, neboť tento rituál, celebrovaný dvakrát v týdnu v malém okruhu, patřil výhradně rodině Steuermannových. V poslední době tvořil výjimku domácí učitel.

Chaja krátce nato opustila dům s nejnovějším vydáním Madame Bovaryové.

K slíbenému rozhovoru k velké Chajině lítosti nikdy nedošlo, protože po nezadržitelném společenském vzestupu rodiny Steuermannových následovalo nevyhnutelně přestěhování do jiné městské čtvrti. Stejně jako mnoho rodin, které dosáhly blahobytu a vážnosti, táhlo to i Steuermannovy ven z úzkých uliček židovské čtvrti do zeleného okruhu kolem krakovského Starého města, kde se jedna krásná vila řadila k druhé.

Oficiální uznání občanských práv Židů v roce 1865 umožnilo mnohým židovským kupcům, obchodníkům s dobytkem, a dokonce i některým bohatým sedlákům tento vzestup, ale rodina Rubinsteinů zůstala z tohoto vývoje vyloučena, k velké nelibosti zatím sedmnáctileté Chaji. Když v tomto předjarním večeru opustila starou univerzitní budovu, přešla obrovskou tržnici, aby se dostala právě do onoho zeleného okruhu podobnému parku.

Tam byly reprezentativní stavby, které už dávno měly elektrické světlo, zatímco Rubinsteinovi se stále ještě museli spokojit s petrolejovými lampami. Spousta osvětlených oken svítila do tmy večera a doprovázela Chajinu cestu domů. Mnozí majitelé zřejmě zcela vědomě nikdy nezatahovali závěsy, aby chodcům dopřáli pohled do nitra svých domů a vystavili tak na odiv nový blahobyt.

„Jsou pěkně nafoukaní!“ zamumlala Chaja, když pospíchala po širokém právě vydlážděném chodníku honosné ulice. Cítila závist. Samozřejmě i tady už byly pouliční svítilny!

Jen několik minut chůze dál vypadalo všechno jinak. Židovská čtvrť tonula v naprosté tmě. Rada města Krakova dosud nedokázala – nebo nepovažovala za nutné – tuto městkou čtvrť opatřit svítilnami. Také tu nebyly zpevněné cesty, jen spousta úzkých a blátivých uliček, které odbočovaly z jediné dlážděné ulice. Jen proto, že cestu tak dobře znala, se Chaje dařilo nezakopnout a neupadnout na kočičích hlavách. S vysokými podpatky jejích malých kotníkových bot to bylo opravdu velké umění.

Ty kožené boty byly její velkou chloubou. Jistě, bylo to jen několik centimetrů, které tak získala do výšky, ale přece jen!

Ve třinácti letech Chaja přestala růst, zarazila se na metru sedmačtyřiceti centimetrech. Všechny její sestry byly, co se výšky týče, větší než ona. Ano, dokonce i ta nejmladší, malá Erna, ji mezitím už přerostla. Jak to Chaja nenáviděla, když musela ke všem lidem vzhlížet! A ještě víc, když na ni její sestry shlížely s dobromyslnou shovívavostí.

Proto také tvrdě šetřila, aby si mohla koupit tyhle boty, které doma ještě nikdo neviděl. Otec by jen řval a zakázal by jí nosit ty „boty děvek“, a sestry by se jí jen vysmály. Proto schovávala svůj poklad v kůlně na zadním dvoře. Tam si obula po každém svém tajném výletě nenáviděné dřeváky, než vklouzla do domu.

Dnes se kradla obzvlášť pomalu. Brambory, které připravila ráno, se už jistě podusily ve sporáku. Zítra budou slanečci.

Kdy se vlastně naposledy dostalo v domě Rubinsteinů na stůl maso? Chaja si ani nevzpomínala.

Byla tak otrávená tím mizerným životem!

Vztekle rozrazila zadní dveře a obzvlášť hlasitě dupala neohrabanými dřeváky po kamenných deskách ledové síně. Jen ať ji ostatní klidně slyší. Kdo asi bude dnes zase sedět u stolu? Protože kuchyň byla jediným vytápěným prostorem v domě, tlačili se tam vždycky všichni pohromadě.

Když Chaja otevřela dveře, přítomní k ní krátce otočili hlavy, než pokračovali v živém rozhovoru. Její příchod nebyl důvodem, aby ho přerušili, nebo jí dokonce věnovali pozornost.

Rychle je spočítala. Devět lidí sedělo toho večera u stolu, méně než jindy. Všechno to byly důvěrně známé tváře, až na jednu výjimku.

Ani ten obličej jí nebyl cizí. I když ta stará žena nepatřila do rodiny, dost často pobývala v domě Rubinsteinů, v neposlední řadě i kvůli Chaje – nebo lépe řečeno, vlastně kvůli ní, nejstarší ze sester. Dům s osmi dcerami bylo vydatné sousto pro místní dohazovačku. Sotva bylo Chaje třináct, zaklepala kuplířka poprvé na dveře jejich domu. K její velké mrzutosti rodiče staré hrbaté ženě okamžitě dovolili vstoupit: ne poprvé a také ne naposled.

Chaja si všimla pichlavého pohledu, kterým si ji stará trpaslice přeměřovala. Že byla široko daleko jedinou bytostí, která byla menší než Chaja, nic nepomohlo, prostě ji nemohla vystát.

Energicky otevřela dvířka sporáku. Brambory slibně voněly.

„Zdá se, že vařit umíš,“ konstatovala stará kuplířka.

Chaja tu poznámku přešla.

„Prostři stůl!“ vyjela na Paulinu. „A ty dnes doneseš matce jídlo do jejího pokoje!“ poručila Rose.

Pak se natáhla pro chňapky visící nad sporákem, vytáhla těžkou litinovou formu a bouchla s ní na stůl.

Kuplířka na sebe rychle strhla pozornost. I otec dal do bezpečí před citelnou zuřivostí své nejstarší dcery černou pokladní knihu, v níž – jako každý večer – dělal své účty. Nikdo nic neřekl.

Chaja v sobě cítila narůstat neuvěřitelnou, nepopsatelnou zlost, a prostě nevěděla, kam s tím pocitem.

Kapitola 2

Krakov 1894

Kuplířka byla tvrdohlavá a ve stále kratších intervalech představovala nové kandidáty na ženění, ale ani pro jednoho z nich se nemohla Chaja nadchnout. Chtěla se jednoho dne provdat z lásky – tak, jak o tom četla v mnohých románech od paní Steuermannové – a přála si muže, který by ji respektoval, ze srdce miloval, nosil ji na rukou a zbožňoval.

Jednou se nechala strhnout a vyjádřila své představy u společné večeře vášnivými slovy. Paulina, Regina, Rosa, a dokonce malá Erna jí přímo visely na rtech. A Stella? Ta měla v očích slzy. Proč plakala? Byla tak dojatá slovy své nejstarší sestry?

V tom okamžiku se rozrazily dveře kuchyně. Sestry od sebe odskočily jako přistižené při něčem nedovoleném.

A to už také stál otec uprostřed místnosti, v obličeji celý rudý.

„Co to tu vyprávíš za nesmysly?“ řval na Chaju. „Nenasazuj sestrám ještě víc brouků do hlavy! To máš všechno z těch proklatých knih odvedle.“

„Steuermannovi se už před pěti lety odstěhovali z Kazimierze do nové velké vily u městského parku,“ odvážila se Chaja připomenout. „Tehdy jsem jim veškeré knížky vrátila.“

„A teď si nosíš jiné z knihovny,“ řval dál otec. „Myslíš, že jsem si nevšiml, jak se odtud vždycky vykradeš? Myslíš si skutečně, že nevím o tvých tajných návštěvách na univerzitě? Poznali tě, ta tvá směšná studentská čepice ti moc nepomohla. Kuplířka tě viděla, a sice nejen jednou.“

Mladší sestry na ni zděšeně zíraly. O tom všem neměly ani tušení. Kromě Stelly možná, ale ta uměla mlčet. Ta věděla ledacos o Chajiných tajných přáních, ale také už dávno měla své vlastní touhy.

„V kůlně jsem právě objevil tvou skrýš. Podívejte se, co jsem tam našel!“ Z hrubého lněného pytle, který měl přehozený přes rameno, vytáhl kožené střevíce a studentskou čepici. Dárek od Davida.

Náhodou se potkali před dvěma roky na tržišti, kde si Chaja mimořádně u stánku dopřála sodovku. Právě přišla těžce obložená bramborami, zelím a mrkvemi ze zeleninového trhu a musela ještě ke stánku s rybami.

Doufejme, že marény už nejsou vyprodané, pomyslela si právě, když najednou stál před ní. Neviděli se téměř tři roky.

„Vyrostl jsi,“ konstatovala Chaja, když spatřila svého přítele z dětských dnů. „Je už z tebe opravdový muž.“

„A z tebe hezká mladá žena, Chajo,“ odvětil s úsměvem.

„Ale bohužel jsem nevyrostla! Prostě zůstanu takhle malá.“ Chaja si žalostně povzdechla. David se usmál, protože znal její nářky z dětství.

„Tomu se dá hned pomoct,“ odvětil zvesela, sundal si studentskou čepici a prostě ji dal Chaje na hlavu.

„Co to děláš?“ Bylo to instinktivní gesto, že zase čepici strhla z hlavy, ale pak si vlasy stočila do malého uzlu, posunula ho nahoru a zase si čepici nasadila. „Jak vypadám?“ zeptala se, aniž by očekávala odpověď.

David o krok ustoupil a přeměřil si ji od hlavy až k patě.

„Sukně by musela pryč, ta kazajka jde,“ usoudil. „Takže do pasu bys skutečně mohla vypadat jako pilný primán krátce před maturitou. Na studenta by sis však musela opatřit malý knírek,“ dodal žertem.

„Jen si ze mě dělej legraci. Jak ráda bych udělala maturitu! Jak ráda bych studovala!“ přiznala Chaja toužebně. „Ty už jsi odmaturoval?“

„Už dávno. Já mám dokonce za sebou fyziku a jsem teď candidatus medicinae,“ oznámil David a udeřil se hrdě do hrudi. „Příští léto se konečně dostanu do Vídně.“

„To se máš! Ani nevíš, jak ti to závidím,“ povzdechla si Chaja. „Ale ženy studovat nesmějí.“

„To už není pravda,“ odporoval David zvesela. „Tady na Jagellonské univerzitě smějí studovat ženy už tři roky. Není to báječné? Jedna z nejstarších univerzit Evropy jako jedna z prvních dovoluje ženám studovat práva a medicínu.“

„Ráda bych studovala medicínu. Ale bez maturity? Otec mě nechal chodit do školy jen do třinácti let,“ připomněla mu Chaja smutně.

„To je ostuda! Přitom jsi přece tak chytrá, moji rodiče to neustále tvrdili.“

„Skutečně?“

David hned neodpověděl. Zamyšleně přejel pohledem po fasádě univerzity, před kterou stáli.

„Univerzita dovoluje, aby do ní chodili i hostující posluchači,“ řekl nakonec.

„A co to je?“ nechápala Chaja.

Když jí to David vysvětlil, doprovodil svou kamarádku z dětství nejen ke stánku s rybami, ale také ještě kus směrem ke Kazimierzi, a trval na tom, že ponese její těžký koš. Během cesty vysvětlil Chaje svůj plán.

Měli za sebou téměř dvě třetiny cesty domů, když zazněly zvony z kostela Panny Marie.

„Už jsou tři hodiny,“ polekal se David. „To si musím pospíšit. Za čtvrt hodiny mi začíná přednáška z anatomie. Ale jsme domluveni: příští úterý se sejdeme tady v půl čtvrté za hlavní budovou. Tam je starý sklad, který se nezamyká, tam se můžeš převléknout. Přinesu ti jednu z mých starých školních uniforem, kalhoty by ti měly padnout.“

Tak to začalo, hra s převlékáním. Riskantní a napínavá současně. Dosud to šlo dobře. Chaja se během té doby hodně naučila. David už zatím žil ve Vídni, aby tam pokračoval ve svém studiu. Ale i bez jeho pomoci se jí vždycky podařilo dostat se tajně do sálu. Zatím už měla spoustu sešitů, kde měla poznámky z přednášek. Byla tak hrdá na tento poklad vědění!

A nyní stál před ní řvoucí otec a držel jí před obličejem pár bot.

„Odkud máš tyhle boty, jaké nosí jen děvky? Řekni! Jak často už jsi v nich šla do města? Tak dělej, odpověz!“ hulákal.

Chaja mlčela.

„Nemá smysl lhát. Viděli tě.“

Za zády Chaji se ustrašeně krčily její sestry.

„Už v nich nebudeš chodit do města. Máš domácí vězení! Zakazuju ti odteď, aby ses sama vzdálila z domu. Odteď zůstaneš jen v kuchyni, ani v krámě tě už nechci vidět. A tyhle proklaté boty…“

Otevřel dvířka kuchyňského sporáku, kde jako obvykle hořel silný plamen, a hodil boty dovnitř.

„Ach ne!“ sténaly sestry za Chajou.

„A tohle k tomu taky hned přidám,“ křičel otec a hodil Davidovu studentskou čepici dovnitř. Plameny vyšlehly výš, začalo to praskat a nepříjemně páchnout.

„Ach ne!“ znovu zavzdychaly sestry.

Chaja napřímila záda. S vysoce zvednutou hlavou šla k umyvadlu a vytáhla stoličku, kterou potřebovala, aby dosáhla do horních polic kuchyňské skříně.

Zvedla ji, otočila se a postavila ji přímo k otcovým nohám. Se zadrženým dechem sestry sledovaly, co bude dál.

Chaja těsně před otcem vystoupila na stoličku. Teď stáli otec a dcera proti sobě tváří v tvář.

„Spálil jsi mé nejlepší boty, před očima mých sester jsi mě potupil a urazil. Takhle se mnou zacházet nebudeš. To bylo naposled, co jsem tě nechala takhle na sebe křičet,“ pronesla a dívala se otci pevně do očí.

Pokusil se vydržet její pohled, ale dlouho to nedokázal. Místo toho se otočil a chystal se odejít.

„Už na tebe nebudu muset řvát,“ prohlásil s klikou dveří v ruce. „Toho se v budoucnu ujme někdo jiný. Domluvil jsem se s rodiči Levina. Provdáš se za něho, ať chceš nebo ne. Svatba bude v neděli přespříští týden.“

„Nevdám se, a za tlustého Levina už vůbec ne. Je hloupý a smrdí!“ křičela Chaja.

„Ale provdáš, dcero, provdáš,“ ujistil ji Hertzel Rubinstein, odešel z kuchyně a práskl za sebou dveřmi.

Svatba byla skutečně připravená už na následující neděli v sousední synagoze.

Když tam ke čtvrté hodině odpoledne vešel ženich se svou rodinou a prvními hosty, vystupovala Chaja právě na hlavním nádraží ve Vídni z vlaku.

Kapitola 3

Na palubě lodi Prinzregent Luitpold 1896

Helena vešla do jídelny a zamířila ke svému obvyklému stolu. Cestující si zatím zvykli na pohled na ni a už si dál nešeptali s přikrytými ústy o této mladé ženě, která cestuje sama. Když před šesti týdny nastoupila na loď, bylo tomu však docela jinak.

Dodatečně se Helena cítila zavázána velkou vděčností svému strýci Johnovi. Nejstarší bratr její matky, který jako mladý muž vycestoval do Austrálie, mezitím jako klenotník v Melbourne získal značné bohatství. Dva jeho bratři přijeli za ním. Možná se všichni tři také složili, aby své neteři umožnili cestovat první třídou na lodi Prinzregent Luitpold.

Víc než třicet let uběhlo od jejich rozloučení s Evropou. Dvacet sourozenců žilo kdysi v domě Silberfeldů v Galicii, ale život je zavál do všech světových stran. Helenina matka Gitel byla jediná, která zůstala v domovském Krakově a tam také našla svého muže. Žila stále ještě ve stejném domě v židovské čtvrti, kde se téměř před šestadvaceti lety narodila její nejstarší dcera Chaja.

Ne, už ne Chaja! Už dávno ne Chaja!

Při nástupu na loď emigrantů, starou teprve dva roky, v přístavu Janově Chaja přijala novou identitu. Se starou Chajou z Kazimierze už nechtěla mít nic společného.

„Datum narození je špatné,“ tvrdila Chaja, když úředník v úřadu pro vystěhovalce zkoumal seznam cestujících a hlasitě předčítal její data.

Překvapeně vzhlédl.

„Není mi pětadvacet, tak stará nejsem, nedávno mi bylo teprve dvaadvacet,“ pokračovala Chaja. „To musí být chyba. A jmenuju se Helena!“

„Helena, a teprve dvaadvacetiletá,“ zopakoval úředník a opět na ni pohlédl.

Chaja opětovala jeho pohled a vydržela ho tak dlouho, dokud úředník nepokrčil rameny. Nakonec se sklonil nad seznam cestujících, aby změnil údaje.

Chaja si oddechla. Další překážka byla překonána.

Do padělání svých papírů se Chaja pustila sama: s velkou pečlivostí, v obchodě svého strýce Nathana v Antverpách, u něhož se před svým vycestováním na několik dní zastavila.

I když osud sourozence Silberfeldovy odnesl do všech světových stran, nikdy se spojení mezi nimi nepřetrhlo. Žili na různých kontinentech, což však pro ně neznamenalo, že by se necítili jako jedna rodina. Naopak. I když pošta na to potřebovala celé měsíce, udržovali Silberfeldovi pravidelnou korespondenci. V Evropě se rozdělili do Krakova, Vídně, Berlína a Antverp.

Byla to vždycky velká událost, když do domu Rubinsteinů dorazil jeden z těžkých dopisů s pestrými známkami, všechny sestry z toho byly celé rozčilené. Byly to zprávy z jiného světa. Každých pět let si jeden z bratrů jejich matky dovolil ten přepych, že navštívil starý domov. Vždycky se zastavili ještě v Antverpách, Berlíně a Vídni, než dorazili do Krakova.

Tam se přirozeně ubytovali přímo na Rynku Głównym, v nejlepším hotelu v místě. Ani ve snu by je nenapadlo, aby hledali ubytování v židovské čtvrti nebo se dokonce nastěhovali k Rubinsteinům.

Kaiserhof skýtal veškerý luxus, jaký nebyl ve vzdáleném Melbourne ještě samozřejmostí. Chaja si dobře vzpomínala na každou jednotlivou návštěvu strýce Jakoba, strýce Wolfa a strýce Ariho, kteří se ve své nové domovině dávno jmenovali jinak. Při každém odjezdu vzali s sebou kus Chajina srdce a zanechali jí touhu po dalekých krajích.

„Mademoiselle, co si dnes budete přát k jídlu?“ zeptal se starší číšník horlivě. „Mohu nabídnout mořský jazyk v omáčce mousseline, a předtím snad želví polévku?“

Prudce vyrušená ze svých vzpomínek na něho Helena hleděla trochu zmateně. Podívala se po stole.

„Jen jeden příbor?“ konstatovala překvapeně.

„Mademoiselle musí dnes obědvat sama. Ostatní panstvo se ještě bohužel neuzdravilo z mořské nemoci a zůstane ve svých kabinách,“ vysvětloval číšník na Prinzregent Luitpoldu.

Helena přejela pohledem jídelnu. Teprve teď si všimla, že u většiny prostřených stolů nikdo nesedí.

„Ach, to je mi líto, budu postrádat společnost lady Suzanny a jejího manžela,“ prohlásila s lítostí. „Je zvláštní, že mě ještě mořská nemoc ušetřila.“

„Mademoiselle je prostě s dovolením vyřezaná z jiného dřeva,“ odvětil číšník.

Jak to myslel? Podívala se na něho nedůvěřivě. Chtěl tím poukázat na její původ?

Ale číšník se uctivě uklonil a díval se na ni přitom tak přejícně, že její vznikající nedůvěra hned pominula. Ne, tenhle starý muž jí byl naprosto nakloněný, od prvního dne na lodi se jí ujal a jednal s ní stejně uctivě jako s lady Susanne. Byl to on, kdo Helenu odvedl z jejího zastrčeného kouta hned vedle dveří a usadil ji ke stolu vznešeného anglického manželského páru.

Zdvořile jim mladou Polku představil a diskrétně apeloval na jejich ochranitelský instinkt. A pokus se skutečně podařil. První tajemník guvernéra z Queenslandu a jeho manželka byli hned doslova okouzleni malou, samostatně cestující temperamentní mladou dámou ze vzdáleného Krakova.

Přitom nebylo dorozumění mezi nimi zpočátku nijak snadné. Helena dosud nemluvila anglicky, vedle polštiny a ruštiny však velmi dobře znala němčinu – mluvila s vídeňským přízvukem, přitom s rolovaným R, a prokládala ji poznámkami v jidiš. Také uměla obstojně francouzsky. Několik měsíců ji vyučovala paní Steuermannová, která jako tolik Polek její epochy pokládala francouzštinu za jedinou oficiální řeč Evropy, a kromě toho měla bystrou, a tak vědychtivou dívku ráda.

Podobné to teď bylo s anglickým manželským párem. Byli vlastně spíš snobští, jako mnozí příslušníci anglické venkovské šlechty měli lady Suzanne a sir Cecil Villiersovi slabost pro neobvyklé lidi, možná proto, že sami už byli dost zkostnatělí. A samostatně cestující Helena byla z jejich pohledu skutečně neobvyklá: měla malou, téměř podsaditou postavu, obrovské tmavé oči a bílou pleť, kterou jí lady Suzanna okamžitě záviděla, k tomu nenasytnou touhu po životě, kterou ale vhodně schovávala za zdrženlivým chováním. Na první pohled působila téměř nesměle, ale jen do té doby, než byla zapojena do hovoru.

Když se cítila být nikým nepozorována, uměla také od srdce klít. A to dělala, když ji něco štvalo. A během této plavby po moři ji štvala gramatika, a ještě víc výslovnost angličtiny. Naštěstí si pro dlouhé tři měsíce trvající plavbu opatřila gramatiku a tlustý slovník a plna optimismu dokonce dva romány od Jane Austenové.

Jako dvanáctiletá zhltla romány Emma a Pýcha a předsudek v polském předkladu – zcela vzadu ve studené kůlně otcova obchodu, třásla se zimou a neustále měla strach, že bude přistižena při této nedovolené četbě. A přesto ji ty příběhy neustále přitahovaly. V kapriciózní bohaté Emmě, která tak dlouho vzdorovala svatbě a místo toho raději dávala dohromady mladé lidi ve svém okolí, přičemž způsobila spoustu zmatků, dokonce našla spřízněnou duši, jak se domnívala.

Jenom bohužel nejsem bohatá a nezávislá jako Emma, mumlala si tehdy rozmrzele pro sebe. Ale mám sedm mladších sester, které mi visí na krku a které se nemůžou dočkat, až se vdám, aby se i ony konečně dostaly pod čepec.

S povzdechem zavřela knihu s napínavým příběhem a odebrala se dopředu do otcova obchodu.

Zcela jinak probíhala četba během plavby po moři na lodi Prinzregent Luitpold. Dva týdny už Helena ve své kabině dřela anglickou gramatiku, učila se zpaměti nepravidelná slovesa, a dokonce se prokousala anglickou dětskou knížkou a základy konverzace.

Tu jí teta Helena rychle přibalila při jejím odjezdu z Vídně.

Tvá sestřenice Eva má tři děti a ty vychovává v angličtině. Tak nemůže škodit, když už při příjezdu budeš mít základní znalosti, řekla a něžně ji štípla do tváře. Dávej pozor na svou pleť! Nu, moje Gitel ti zřejmě dala dostatek kelímků se svým zázračným krémem.

Jak to víš? žasla Chaja.

To zůstane mým tajemstvím. Jenom tolik: vím ještě mnohem víc, než tušíš, řekla teta tajemně a rázně ji postrčila do připravené drožky před jejím vídeňským kožešnictvím.

A nyní seděla Helena na palubě lodi, která byla postavena v Gdaňsku, jak se zatím dozvěděla. Po svém osamělém obědě se pohodlně uvelebila v lehátku. Stáhla si pevněji kolem ramen kostkovanou vlněnou přikrývku, kterou jí starostlivě přinesl mladý stevard, a sáhla po románu Jane Austenové, který jí ležel v klíně.

Otevřela knihu a začala číst. Ne, chtěla číst, viděla písmena, studovala věty, dokonce poznávala jednotlivá slova, ale to všechno se nechtělo spojit do smysluplného celku. Tolik se těšila na tenhle román, dokonce si ho schovávala takříkajíc jako odměnu za nudné biflování anglické gramatiky. A teď?

Zklamaně knížku zase zavřela a sáhla po jiné, rozečtené, kterou si rovněž vzala na palubu. Že by to zkusila s těmito dětskými veršíky?

Kolik vlastně je dětem její sestřenice? Bylo by určitě skvělé, kdyby je dokázala pozdravit anglicky.

Bude moct s Evou mluvit jidiš nebo alespoň polsky? Ovládá její sestřenice ještě řeč svého dětství? Nebo se její příbuzní zatím natolik asimilovali, že mluví jedině anglicky?

Při vzácných návštěvách svých strýců si všimla, že dost často hledali s obtížemi správná slova v rodném jazyce a raději přešli do němčiny nebo angličtiny. Možná už nechtěli mít se svou mateřštinou nic společného? Otázka za otázkou, a na žádnou Helena neznala odpověď.

Při svých úvahách nakonec usnula, zatímco loď proplouvala Suezským průplavem. Přitom byla právě na tento zvláštní úsek tak zvědavá.

Probudila se prudkým nárazem větru, který jí strhl klobouk, který si položila na obličej, aby ho chránila před sluncem. Vyděšeně se zvedla a okamžitě zase zavřela oči, oslněná prudkým slunečním svitem. Knížky jí spadly z klína na podlahu. Když vyskočila, lehátko za ní se rychle zaklaplo. Zato obě knihy ležící před ní se rozevřely. Vítr se v nich zapletl, pohrával si s jejich stránkami a postrkoval je blíž a blíž k zábradlí.

„Och is mir, a klog zu majne jorn!“ zanadávala spontánně v nezapomenutelném rčení svého dětství. S napřaženými pažemi se rozběhla a snažila se je zachytit. Teprve před dlouhýma mužskýma nohama zahalenýma anglickou přikrývkou se zastavila.

Obě knížky se zachytily v pevné látce. Helena chtěla po nich sáhnout, ale štíhlá mužská ruka ji předešla.

Helena se napřímila.

„Ach, sire Cecile, to je mi tak trapné,“ vykoktala, ale starší muž se povzbudivě na ni usmál.

„Co je na tom trapného, my dear?“ mínil klidně a se zájmem si prohlížel tituly knih. Byl trochu pobledlý a působil ještě trochu nejistě, když se postavil.

„Postrádala jsem vás u stolu. Už vám je trochu líp?“ zajímala se Helena.

„Nu, ta horká polévka, kterou mi stevard donesl, mi udělala moc dobře. Žaludek se mi trochu uklidnil a už mi ve vnitřnostech netančí sem a tam. V kajutě mi bylo prostě moc těsno a dusno. Potřeboval jsem nutně na čerstvý vzduch.“

Kajuta, to je dobré, ušklíbla se v duchu Helena. Vždyť mají pro sebe celou suitu!

Na lodi Prinzregent Luitpold bylo celkem sto šedesát kajut první třídy včetně čtyř suit, zatímco v mezipalubí se tlačilo k sobě téměř tisíc kabin pro méně zámožné cestující. Znovu poslala Helena v duchu poděkování svým příbuzným, že jí umožnili cestovat přes moře první třídou.

„A jak se daří lady Suzanne?“

„Nu, přiměřeně okolnostem. Podařilo se mi vykrást se po špičkách ven, protože si právě trochu zdřímla a nebude mě postrádat.“ Začal listovat v knížkách. „Nachystala jste si na cestu opravdu pěkné čtení, miss Helen,“ poznamenal pobaveně.

Říkal jí miss Helen, protože Helena mu připadalo příliš nabubřelé. Příliš velká osobnost na tak malou osůbku, jakou byla ona.

„Kromě toho Helena z Trojské války byla přece světlovlasá krasavice,“ podotkl ironicky při jejich prvním setkání.

„Já vím, že nejsem blondýna ani žádná krasavice,“ odvětila na to Helena dotčeně.

„Oh no, my dear, tak on to nemyslel, je občas trochu netaktní, my good old husband,“ zasáhla okamžitě lady Suzanna. „Víte, co mi řekl včera po naší společné večeři?“

„Ne,“ opáčila Helena stroze a kousla se do spodního rtu.

„Že si, my dear, dokáže představit jako Sněhurku,“ prozradila jí anglická lady nadšeně.

Její manžel přikyvoval. „White as snow, red as blood and black as…,“ mumlal anglicky.

„Pleť bílá jako sníh, tváře červené jako krev, vlasy černé jako eben,“ citovala Helena spontánně ze staré pohádkové knížky bratří Grimmů, která v dalekém Krakově patřila k skrovné výbavě knihovny rodiny Rubinsteinů. Vlastně to bylo docela příhodné přirovnání, které jí zalichotilo.

Smířlivě se na sira Cecila usmála a rozhodla se, že mu v budoucnu bude pozorněji naslouchat. Musí se ještě hodně učit, nejen gramatiku a dětské říkanky, ale také porozumět anglickému humoru a osvojit si cit pro jeho zvláštní ironii.

„Emma od Jane Austenové se k vám nějak hodí, miss Helen, ale co si chcete počít s Humpty Dumpty?“ chtěl vědět sir Cecil.

„Moje rodina mě poslala do Austrálie, abych pomáhala rozvedené sestřenici s jejími třemi dětmi. Ty mluví ale jen anglicky, jak jsem se dozvěděla v posledním dopise z Melbourne,“ svěřila se Helena.

„Divorced, really divorced?“ ujišťovali se starší Angličané. „Lidé se přece jen tak nerozvádějí, a už vůbec ne na novém kontinentě. Tam především musí držet pospolu.“

„Jenže její muž ji bil, doslova ji mlátil – a to před očima dětí,“ vyhrkla Helena.

Jakmile překonala svou nesmělost, byla velmi hovorná. Možná dokonce příliš upovídaná.

„Oh,“ zatvářil se starší muž rozpačitě a změnil téma. „Máte ráda Jane Austenovou?“

„Ano, velice,“ přiznala Helena horlivě. Uměla se okamžitě přeladit na novou situaci – to byl její zvláštní dar, který dostala do vínku. „Mám ráda všechny její knížky, obzvlášť Emmu, protože hrdinka se nechce vdávat, stejně jako já. Dosud jsem četla jen polsky a německy, ale teď to chci zkusit v originále, ale bohužel žalostně ztroskotávám.“

„Do jaké míry?“

„Já prostě tuhle řeč nechápu! Celé týdny jsem se v kabině učila slovíčka a gramatiku, dokonce znám rozdíl mezi present a past perfect, přesto žádnému anglickému textu nerozumím. Kromě Humpty Dumpty,“ dodala zachmuřeně. „Přitom se říká, že angličtina je velmi jednoduchý jazyk.“

„Ha! To se ale velmi mýlíte, miss Helen.“ Sir Cecil se zasmál. „To je velký omyl. Ano, zpočátku se zdá angličtina jednoduchá. Naučit se základy není problém. A většina lidí se s tím spokojí.“

„Ale to nestáčí k tomu, abych pochopila Jane Austenovou,“ dodala Helena sklíčeně.

„Ona taky neužívá všední angličtinu, ale má svůj vlastní, navíc vysoce vytříbený literární styl.“

„Který já nikdy nepochopím. Budu se muset spokojit se svou Pidgin English,“ povzdechla si Helena rezignovaně.

„To je něco pro lady Suzannu!“ odvětil sir Cecil a předal Heleně obě její knížky. „Teď si nejdřív přečtěte první kapitolu Emmy, podtrhejte všechno, čemu nerozumíte, a pak si sednete s lady Suzanne a proberete to spolu. Ona vám mileráda přiblíží svou oblíbenou autorku, a přitom zapomene na svou mořskou nemoc. A já s vámi budu u stolu lehce konverzovat a možná si vzpomenu na některé dětské říkanky, které si ještě pamatuju od své chůvy. Uvidíme se zítra v jídelně.“

S krátkou úklonou se urostlý Angličan s Helenou rozloučil a vykročil po palubě směrem ke své suitě.

Helena za ním jen nevěřícně zírala.

„Tak to si nechám líbit,“ zamumlala si pro sebe.

Stalo se tak, jak sir Cecil Villiers rozhodl a oznámil.

Po průjezdu Suezským průplavem se lady Suzanna a sir Cecil po zbytek dlouhé plavby do Melbourne s velkým nasazením věnovali education miss Helen. Dva měsíce dokážou být hodně dlouhé, obzvlášť na lodi, která pluje celé dny v bouři. Ale oba mentoři, kterými se sami jmenovali, nedovolili, aby se Helena nudila.

S tužkou a blokem se prodírala Helena Emmou a psala si otázky, které později chtěla položit své učitelce. Jejich vyučování probíhalo v rohu malé lodní knihovny, kam dala lady Suzanna postavit stůl a židle pro ně tři.

Sir Cecil se rozpomínal na pozapomenuté dětské verše. Trval na tom, že je miss Helen dvakrát týdně nadiktuje, aby se je mohla naučit zpaměti.

„Já téhle řeči nerozumím,“ vzdychla Helena. „Proč vy Angličané nemůžete psát tak, jak mluvíte?“

To zase nechápal sir Cecil. „Ale to přece děláme, my dear. Takže pište:

There was a young lady of Niger…

No, dear, pro vás to pozměním jako malou referenci na váš východní původ.“

Naznačil galantní úklonu a začal znovu:

„There was a young lady of Riga,

Who smiled as she rode on a tiger…

Pište!“

Helena si povzdechla, chopila se tužky a začala psát.

Zatím pochopila, že napsané „i“ se v angličtině vyslovuje jako „ai“ a že mladá dáma, jejíž původ sir Cecil kvůli ní přeložil do Rigy, tedy seděla na tygru. Odpustila si poznámku, že toto město vlastně leží v Lotyšsku, téměř tisíc kilometrů od jejího domovského města Krakova. Horizont Angličanů, jak dosud poznala, sahal v Evropě k Berlínu, jehož pruské obyvatele rádi označovali za Huny. Všechno, co geograficky leželo dál, byla pro ně Asie.

„They returned from the ride

With the lady inside

And the smile on the face of the tiger.“

Sir Cecil ukončil diktát a díval se jí kriticky přes rameno. Helena horlivě psala a opravovala…

Kapitola 4

Melbourne 1896

Smysl pro humor – a nejen anglický, ale především ten šibeniční – Helena v následující době měla opravdu zapotřebí.

Když dorazila do Melbourne, bylo nejdřív nutné se bezprostředně po opuštění lodi rozloučit s Villiersovými. Až do vzdáleného Queenslandu čekala manžele ještě dlouhá, obtížná cesta.

„My dear, kdyby vás to tam někdy zavedlo, buďte ujištěna, že vám jsou naše dveře vždycky otevřené,“ loučila se s ní lady Suzanna.

Manžel souhlasně přikyvoval. „Hope to meet you again, wherever and whenever.“

„Jednou a někde zcela určitě,“ potvrdila Helena a neklidně se rozhlížela kolem sebe.

„Aby vás tu vůbec někdo vyzvedl, dear,“ starala se lady Suzanna.

„Víš přece, jaký je provoz v přístavu,“ uklidňoval ji sir Cecil.

„Můj strýc určitě přijede,“ prohlásila Helena přesvědčivě. Villiersovi jí ještě jednou zamávali, pak si lady Suzanna upravila široký slaměný klobouk a nasedla do kočáru, který na ně už v přístavu čekal. Její manžel ji následoval a odjeli.

„Bye, bye,“ zamumlala Helena smutně.

Ti dva jí v uplynulých týdnech hodně přirostli k srdci. Jakou starost o ni měli, s jakou účastí se o ni starali. Přitom nikdy nepůsobili zvědavě či dotěrně, ale měli zájem o ni, o její osobu, její plány.

A její budoucnost.

Ale má vůbec nějakou? Dosud se její cesta spíš podobala útěku…

Nebo to bylo dokonce vyhoštění? Vlastně ji celá rodina přece více méně vyhnala do Austrálie.

Na druhou stranu: Copak ji tady nepotřebují? Ale pokud tomu tak je, proč se dosud ještě nikdo z jejích příbuzných neobjevil za pavilonem úřadu pro přistěhovalce, kde cestující z Evropy čekali na výdej svých zavazadel?

Helena s úžasem sledovala, jak se z lodi Prinzregent Luitpold valí stále víc lidí. Šedé, ohnuté postavy s bledými tvářemi. K uchu jí doléhalo volání v nejrůznějších jazycích. Hlasitý dětský pláč, ostré nadávky rozčilených matek a kletby vousatých mužů, kteří se snažili udržet rodinu pohromadě.

Ani jednou se Helena během tří měsíců plavby nepřiblížila k mezipalubí poštovní lodi. Číšník, který se k ní choval jako otec, jí to přísně zakázal.

„To není nic pro vás, mademoiselle,“ tvrdil. „Raději se držte Villiersových a ostatních hostů první třídy.“

Pro ně cestující mezipalubí vůbec neexistovali. Prostě jejich existenci vytěsnili.

Jako vysoký vládní úředník byl sir Cecil se svou manželkou přirozeně odbaven přednostně. Helena absolvovala byrokratickou proceduru rovněž velmi rychle. Jméno Chaja z jejích papírů s konečnou platností zmizelo, jak se zadostiučiněním zjistila.

Byla to Helena Rubinsteinová, jež na začátku léta roku 1896 poprvé vstoupila na australskou půdu. A téhle Heleně nebylo pětadvacet, ale právě dovršila dvaadvacet let. Tak to stálo v jejích papírech. Takže to musela být pravda.

O tři hodiny později se dav přistěhovalců rozešel, jen Helena stále ještě stála na nábřeží. Ne, nečekala, že by před ní rozvinuli červený koberec, ale nechat ji celé hodiny čekat v parném slunci, to prostě nebyly žádné způsoby.

Konečně se před ní objevil uštvaný zpocený starší muž. Trvalo chvíli, než v něm poznala svého strýce Wolfa – vlastně, Bernharda, jak se jmenoval v novém domově. Ale přece pro ni měl přijet strýc John. Tak to bylo aspoň před půlrokem písemně dohodnuto.

„Kde je John?“ zeptala se.

„V Evropě, obchodně v Antverpách. Musel nečekaně odjet minulý měsíc,“ informoval ji Bernhard zkrátka.

Helena se na něho udiveně podívala.

„Tak už pojď, pojď už,“ volal netrpělivě a neztrácel čas nějakým uvítáním. „Náš vlak odjíždí ani ne za hodinu. Eva už čeká a já nemůžu obchod na tak dlouho zavřít, jinak moji zákazníci přejdou ke konkurenci. V naší ulici už je to krám na krámě.“

Popadl jeden její kufr a chystal se vyrazit na cestu.

„To je v Melbourne tolik klenotníků?“ podivila se Helena.

„V Melbourne, a klenotníci?“ opáčil strýc, postavil kufr a nechápavě se na svou neteř podíval. „Jak jsi na to přišla?“

„Tak jsi nám to v Krakově vždycky vyprávěl,“ připomněla Helena.

„To jsem nikdy neřekl, spíš jste tomu věřili, protože jste si přáli, abych byl stejně úspěšný jako můj bratr Jakob. Tak jsem vás při tom nechal, ale vždycky jsem mluvil jen o svém obchodě.“ Znovu se chopil kufru. „Tak už pojď,“ naléhal. „Spěchám, a Eva na tebe čeká. Máme před sebou ještě dvě hodiny cesty vlakem.“

„Cože?“ vyhrkla zděšeně.

Snažila se se strýcem udržet krok, jak jen mohla. Když dorazili ke konci nábřeží, Bernhard mávl na čekající drožku.

„Dovezte nás na nádraží,“ zavolal na kočího, naložil zavazadla a netrpělivě strčil svou neteř dovnitř.

Stejně rychle to probíhalo na nádraží. Helena neměla příležitost se na něco zeptat, protože se snažila neztratit strýce z očí. Byla zmatená, nestačila sledovat jeho příval slov, vyrozuměla jen jména Eva, Aaron, Joel a Alisha. A neustále opakoval Coleraine, Coleraine, Coleraine. Trvalo hodnou chvíli, než pochopila, že tím míní cíl jejich cesty.

O další dvě hodiny později seděla Helena zcela vyčerpaná naproti svému strýci na nepohodlné dřevěné lavici ve vlaku. Zatímco ji vytrvale zavaloval přívaly slov, využila příležitost a podrobila ho důkladnějšímu pozorování. Byla zděšená! Tenhle upocený, vousatý muž neměl vůbec nic společného s distingovaným, pěstěným elegánem, v obleku ušitém na míru, který se tak rád ubytovával v krakovském Kaiserhofu.

„Kdys byl vlastně naposledy doma?“ přerušila posléze příval jeho řeči.

„Doma?“ opáčil zaraženě.

„Ano, v Krakově, u mých rodičů a sester?“

„No, to může být už tak sedm let, jestli ne víc.“

„A kdy jsme se my dva viděli?“ vyptávala se dál.

„No, když to nevíš ty, tak já taky ne.“

„Já to vím naprosto přesně, bylo to před mým odjezdem do Vídně. Pozval jsi mě do kavárny na horkou čokoládu,“ připomněla mu.

„A o tři dny později ses vypařila a nechala svému ubohému otci na krku celou svatební společnost včetně nákladů na hostinu. Byl to skandál, pěkná polízanice! Musel jsem mu finančně vypomoct.“

„To je mi moc líto,“ odvětila Helena. Najednou se cítila velmi nepříjemně.

„No nevadí, teď máš příležitost to napravit. Koneckonců mě budeš podporovat v obchodě.“

„Já myslela, že mám pomáhat Evě s dětmi a v domácnosti,“ namítla překvapeně. „A sice v Melbourne. Tak to bylo přece písemně dohodnuto.“

„To ano, ale věci se mění,“ zněla mnohoznačná odpověď jejího strýce. „Eva zatím bydlí u mě v Coleraine. Nemohla sama zůstat v Melbourne, když je John celé měsíce na obchodních cestách. To se nehodí pro rozvedenou ženu. O to víc se těší na tvou společnost a nejnovější zprávy z Evropy.“

Mnoho toho z Melbourne Helena při svém příjezdu neviděla, ale přinejmenším získala první dojem. Melbourne působilo už docela městsky. Coleraine naopak bylo hnízdo, kde nebyly ani zpevněné cesty, ani chodníky. Avšak existovalo už něco jako obchodní ulice, kde se řadil jeden obchod za druhým.

Obchod strýce Bernharda ve Whyte Street 106 byl, jak se ukázalo, víceméně krám se smíšeným zbožím. Vlastně se téměř nelišil od obchodu jeho otce v Kazimierzi. I tady bylo oddělení železářství a oddělení s nářadím. Strýc byl obzvlášť pyšný na malý kout, kde nabízel k prodeji brýle. Namyšleně se proto prezentoval jako optik, ale o zlatníkovi nemohla být při nejlepší vůli ani řeč.

Kromě toho se také ještě zabýval chovem ovcí. Ale to nebylo nic zvláštního. V Austrálii chovali ovce skoro všichni obyvatelé.

I když obchodní dům – velká cihlová stavba s bílou verandou kolem – stál ještě v městské čtvrti Coleraine, bylo méně osídlené území v bezprostřední blízkosti. Proto si kromě sousedních zákazníků podávali kliku u dveří obchodu strýce Bernharda farmáři a chovatelé ovcí z okolí.

Od Heleny strýc očekával, že bude stát každé ráno přesně v sedm za prodejním pultem.

„Jak se mám kromě toho starat ještě o děti?“ protestovala Helena.

„To není můj problém,“ zněla lapidární strýcova odpověď.

Setkání se sestřenicí Evou bylo dalším zklamáním. Evě ještě nebylo třicet, vypadala ale jako nespokojená čtyřicátnice, jejíž život se skládal z naříkání a nadávání. Otec jejích tří dětí, Joel senior, se nevrátil z obchodní cesty do Evropy. Údajně uvízl v přístavu Liverpool v chapadlech bardámy a živil se teď jako číšník v pochybném podniku.

„Není mi to líto, teď může pro změnu mlátit svou děvku,“ prohlásila Eva v jednom z prvních večerů po Helenině příjezdu.

S pomocí jednoho anglického příbuzného se jí podařilo zařídit rozvod s nemilovaným manželem. Avšak jako rozvedená žena visela teď Eva s třemi dětmi zase na krku otci. Ten tím rozhodně nebyl nadšený, ale na podporu od Joela seniora se nedalo ani pomyslet.

Heleně bylo skoro tolik co Evě, ale chránila se přiznat svůj věk. Místo toho se vydávala za nezkušenou mladou dívku, která jen zděšeně naslouchá zprávám o Evině nešťastném manželství.

Přitom už ledacos věděla o vztahu mezi mužem a ženou, už dost dlouho žila ve Vídni, kde to erotikou a potlačovanou sexualitou jen jiskřilo. Při svých pochůzkách nebo procházkách viděla často prostitutky, které na ni buď oplzle pokřikovaly, protože v ní větřily konkurenci, nebo jí dobromyslně radily, aby co nejrychleji z tohoto nebezpečného místa zmizela. V úzkých temných uličkách Vídně se za ní často kradli muži a šeptali jí obscénní lichotky nebo jí na trhu dělali nemravné návrhy, než se jí podařilo zahnat je deštníkem a ostrými slovy.

Takové dekadenci a neřesti bylo Coleraine vzdálené. Byl tu naopak nedostatek žen, dokonce akutní nedostatek. Od té doby, co Helena stála za pultem, přicházelo do obchodu stále víc zákazníků, což strýc Bernhard s potěšením registroval.

„Lákáš mi sem muže,“ konstatoval, ale hned dodal: „Buď k nim vždycky přívětivá a vstřícná, Chajo.“

„Už mi nikdy neříkej Chajo, nebo jsi mě ve svém krámě viděl naposledy,“ napomenula ho Helena. „Kromě toho budu v budoucnu chodit do krámu později, protože Eva trvá na tom, abych jí po snídani udělala vlasy a pomáhala jí při oblékání.“

A to byla procedura! Sestřenice po třech porodech hodně ztloustla, a tak to trvalo, než se Heleně podařilo zašněrovat ji do korzetu tak pevně, aby měla zase poznatelný pás.

„Když jsem byla mladá, byla jsem taky štíhlá jako vosa,“ řekla závistivě mladší sestřenici. „Jen počkej, až budeš mít děti, pak s tím bude u tebe taky konec.“

Helena mlčky ještě trochu pevněji utáhla šňůry korzetu, dokud Eva nezasténala bolestí.

Strýc Bernhard přijal Helenino oznámení, že nastoupí do obchodu ráno později, sice s nespokojeným bručením, ale bez dalšího protestu. Za jejími zády ale došlo k prudkému boji mezi otcem a dcerou o Helenině pracovním nasazení.

Na těžkou práci byla Helena zvyklá už odmalička a také ze strýcova kožešnictví, kde stále vstřícně obsluhovala rozmazlené Vídeňačky. Jaký to byl rozdíl od jejích nynějších zákazníků, což byli převážně hrubí neotesaní chlapi, kteří si ji nepokrytě prohlíželi a žádostivě a beze studu ji doslova svlékali očima. Jak nenáviděla, že je každodenně vystavena těmto pohledům! Byla opravdu ráda, že v budoucnu bude stát za prodejním pultem až od deseti hodin. Zato si ale musela o to déle vyslechnout Eviny tirády.

„Heleno, proč jdeš až teď?“ zazněl vyčítavý hlas její sestřenice, jakmile otevřela dveře obývacího pokoje. „Alisha už měla být dávno v posteli.“

„Tak proč jsi ji neuložila?“ opáčila Helena podrážděně.

Jako obvykle stála až do osmi hodin večer za pultem ve strýcově obchodě. Samozřejmě bez přestávky. Heleně se podařilo nanejvýš jen krátce se v zadní místnosti obchodu rychle napít zchladlého čaje a nacpat si do úst pár sušenek. A i když se po těchto namáhavých hodinách vyčerpaná vrátila domů, nebylo jí dopřáno, aby nepozorovaně vklouzla do svého pokoje, odpočinula si nebo v klidu něco snědla.

„Nemám čas, musím se rychle připravit, protože jsem zase celé odpoledne ležela s migrénou v posteli a nemohla se vůbec upravit,“ naříkala Eva. „Pomůžeš mě učesat?“

„Mám přece uložit Alishu do postele,“ odsekla Helena naštvaně a setřásla ze sebe oba chlapce, kteří na ni každý večer už číhali v chodbě.

Osmiletá dvojčata Aaron a Joel neměla v hlavě nic jiného než samé hlouposti. Neustále dávali hlavy dohromady, aby vymysleli nové kousky pro svou cizí tetu. Své mladší sestry Helena vychovávala rezolutně, ale co se týkalo tří dětí její sestřenice, byla se svou latinou v koncích.

Pětiletá Alisha byla neustále fňukající uřvané dítě. Když nebylo po jejím, začala tak ostře ječet, že jí splnili co nejrychleji její přání. Byla zvyklá na to, že každý udělal, co chtěla. Zpočátku se Helena snažila ji trochu vychovat, ale už po krátké době to vzdala – také proto, že jí Eva zásadně vpadala do zad a její příkazy na místě odvolávala.

„Hyjé, hyjé!“ křičeli kluci, nohama objali její záda a pokoušeli se ji pohánět imaginárním bičem. „Hop, hop, hop, koníčku, utíkej!“

Musím.

Chci.

Udělám to.