Michelle Marly

MADEMOISELLE COCO UND DER DUFT DER LIEBE

Copyright c 2018 by Aufbau Verlag GmbH & Co. KG, Berlin

(Published with Aufbau Taschenbuch; „Aufbau Taschenbuch“

is a trademark of Aufbau Verlag GmbH & Co. KG)

www.aufbau-verlag.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design c www.buerosued.de

Translation c 2019 by Ivana Dirk Lukačovičová

ISBN 978-80-249-5181-2

Obsah

PROLOG 1897

PRVNÍ DÍL 1919–192

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

DRUHÝ DÍL 1920–1921

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

TŘETÍ DÍL 1921

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

ČTVRTÝ DÍL 1922

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

Věnováno památce mé krásné maminky,

která mi otevřela svět módy.

„Žena bez parfému nemá budoucnost.“

Coco Chanel

PROLOG
1897

Jedna, dva, tři, čtyři, pět… jedna, dva, tři, čtyři, pět…

Z úst jí nevycházely žádné zvuky, přestože pohybovala rty. Nehlučně počítala kameny v mozaice u nohou. Nerovné říční kameny, ošlapávané po tisíce let, byly zapuštěny do podlahy ve formě geometrických obrazců nebo mystických zobrazení.

Tady bylo pět hvězd, tamhle pět květin, někde také pětiúhelník. Toto uspořádání nebylo náhodné. Dozvěděla se, že pro členy řádu cisterciánů má číslo pět symbolický význam: znamená čisté a dokonalé ztělesnění věcí. Například růže mají pět okvětních lístků, jablka a hrušky strukturovaná jádra v pěti paprscích. Člověk má pět smyslů a o pěti Kristových ranách se hovoří při každé pobožnosti. Jeptišky ji však nepoučily, že pět je také číslo lásky a Venuše, a že tvoří nedělitelný součet mužského čísla tři a ženského čísla dvě. Tuhle pro čtrnáctiletou dívku veskrze zajímavou informaci našla v knížce, kterou si tajně četla v podkroví.

Klášterní knihovna skrývala neuvěřitelné poklady: ne že by byly skandální, ale určitě se nehodily pro oči dospívající dívky.

Třeba středověká kázání Bernharda von Clairvaux, v nichž připomínal svým mnichům, jaký význam mají vonné látky při modlitbách a rituálech. Zakladatel řádů cisterciánů dokonce svým spoluvěřícím radil, aby si při pohledu do vlastního nitra představovali voňavá ňadra panenky Marie, opěvovaná v náboženských chvalozpěvech. Kadidlo, jasmín, levandule a růže na oltáři přispívaly k tomu, aby se meditace prohloubila pomocí vjemu vůně.

Pro osiřelou a osamělou mladou dívku zůstávaly však vůně získávané z rostlin z klášterní zahrady jen vzdáleným snem, stejně jako představa hledání útěchy na kyprých ňadrech milé matky. Chovanci se museli pravidelně drhnout levným jádrovým mýdlem, aby smyli špínu po práci na poli nebo v kuchyni. Tak byli cítit čistotou, a ne potem z úzkosti a vyčerpání – o vůni se tady nedalo mluvit. S hrubými bílými prostěradly, které prala, v případě potřeby spravovala a pečlivě skládala v prádelně, se zacházelo jemněji než s kůží sirotků.

Jedna, dva, tři, čtyři, pět…

Když čekala s ostatními dívkami ve frontě na zpověď, krátila si čas počítáním. Poté, co čekaly nekonečně dlouho jako vojáci na nádvoří kasáren, přistupovaly jedna po druhé ke zpovědnici. Předpokládala, že jeptišky vyžadovaly to nepohnuté držení těla, které žádné dítě nemohlo dlouhou dobu vydržet, aby se měly z čeho zpovídat. Zpravidla žádná z nich od poslední zpovědi minulou sobotu nezhřešila. Tady nahoře, na větrné skále, na níž byl ve 12. století postaven klášter Aubazine, nebyla ke hříchu příležitost.

Už skoro dva roky žila v tomto odloučeném světě uprostřed Francie, dostatečně daleko od hlavní silnice do Paříže, aby ji nenapadlo utéct. Uplynulo víc než sedm set dní od smrti matky a okamžiku, kdy ji otec posadil na koňské spřežení a dopravil do cisterciáckého kláštera. Prostě jen tak. Jako by byla náklad. Potom navěky zmizel a pro křehkou duši holčičky nastalo peklo. Začala toužit po okamžiku, kdy bude dost stará na to, aby mohla klášter opustit a začít samostatný život. Možná jí k tomu dopomůže šicí jehla. Kdo uměl šít a byl vytrvalý, mohl se dostat až do Paříže do módního salonu. Slyšela o tom vyprávět, ale v podstatě nevěděla, co si pod tím má představit.

Znělo to však slibně. Spojení módní salon v ní vyvolávalo vzpomínku na krásné látky, šustící hedvábí, voňavé volánky a nejjemnější krajky. Ne, že by její maminka byla nějaká dáma. Živila se jako pradlena a otec byl podomní obchodník. Nikdy neprodával tak luxusní zboží a vzpomínku na krásné věci si vždycky spojovala s maminkou. Tolik jí chyběla. Někdy cítila skoro závrať, jak toužila po bezpečí, které u ní nacházela.

Teď však byla odkázána sama na sebe, prožívala tvrdé zacházení a dril, tresty a čas od času boží odpuštění. Přitom nechtěla nic jiného než trochu náklonnosti. Byl to hřích, z něhož se měla zpovídat? Bude pro ni jednou tohle tajemství příliš těžké a nenajde klid? Možná, uvažovala v duchu. Ale třeba také ne. Nepřizná se faráři, že chce v životě prostě jen lásku. Dneska ne. A pravděpodobně příště také ne.

V duchu počítala kamínky mozaiky na cestě, jak se blížila ke katedrále: Jedna, dva, tři, čtyři, pět…

PRVNÍ DÍL
1919–192

KAPITOLA 1

Žluté reflektory pronikaly mlhou stoupající od Seiny, která halila jasany, olše a buky na pobřežní silnici jako bílý lněný šátek. Étiennu Balsanovi mlha připomínala rubáš.

V duchu viděl obraz mrtvého těla na márách: prostěradlem přikryté roztrhané údy a spálenou kůži. U nohou zemřelého byla buková větvička, na prsou krucifix. Vedle hlavy mu stála miska se svěcenou vodou, jejíž vůně tlumila pach smrti. Světlo svíček vrhalo na mrtvolu, kterou jeptišky upravily tak, aby zmírnily příšerný pohled, strašidelné stíny.

Étienne si nechtěně pokusil představit, jak byl asi krásný obličej jeho přítele zohavený. Znal ho tak jako sám sebe.

Z pravidelných rysů, elegantní křivky rtů a rovného nosu toho nejspíš moc nezbylo, pomyslel si. Když se auto zřítilo bez překážek ze svahu, narazilo na skálu a vzňalo se, většina kostí nezůstala na svém místě. Dát nebožtíka aspoň trochu dohromady vyžadovalo velkou obratnost.

Cítil vlhké stružky na tváři. Že by v autě pršelo? Chtěl zapnout stěrače a hledal páčku tak hekticky, že vůz sklouzl do strany. V panice sešlápl brzdy a na postranní okna vystříklo bláto. Konečně začaly stěrače fungovat. Ale nepršelo. Z očí se mu řinuly slzy a zaplavila ho taková vlna únavy a smutku, že se málem zhroutil. Pokud však nechtěl skončit jako jeho přítel, musel se soustředit na cestu.

Auto stálo uprostřed cesty. Étienne se přinutil k pravidelnému dýchání, zastavil stěrače a oběma rukama objal volant. Když sešlápl plyn, motor zařval, kola se protočila. Přískokem se auto ocitlo zpátky na silnici. Cítil, jak se mu srdce pozvolna zklidňuje. V tak pozdní hodinu po půlnoci nebyl naštěstí v protisměru žádný provoz.

Přinutil se k soustředěnému pohledu na silnici. Doufal, že nenarazí na nějaké zvíře. Opravdu nechtěl přejet třeba lišku, jeho povaze spíš odpovídal hon na lišku v koňském sedle. Jeho přítel byl stejného názoru, láska ke koním je spojovala. Arthur Capel, věčně mladý, který nikdy nebyl schopen odložit svou chlapeckou přezdívku Boy, byl vynikajícím hráčem póla. Boy byl bonviván, zároveň intelektuál a šarmantní muž, pravý gentleman, britský diplomat, kterého povýšili ve válce na kapitána, a typ, který se s každým hned spřátelil. Étienne považoval za štěstí, že se mohl počítat k jeho nejstarším a nejlepším přátelům…

Po opálené tváři mu zase sklouzla slza. Nepustil však volant, aby si ji utřel. Nesmí se nechat rozptylovat proudem vlastních myšlenek, pokud chce dojet do Saint-Cucufa se zdravou kůží. Tahle cesta byla poslední službou, kterou mohl mrtvému příteli prokázat. Musí sdělit tu hroznou zprávu Coco, dřív než se to zítra dozví z novin nebo telefonátem senzacechtivých sousedů. Není to hezký úkol, ale musí ho splnit.

Coco byla Boyova velká láska. O tom nebylo pochyb. Nepochyboval o tom nikdo, tím méně Étienne. On je kdysi seznámil. Jednou v létě, na své usedlosti. Boy přijel do Royallieu kvůli koním – a odešel s Coco. Přitom Coco byla vlastně přítelkyně Étienna. No, když se to tak vezme, asi nebyla. Tenkrát po večerech zpívala v posádkovém městě Moulins dvojsmyslné písně v šantánu a přes den spravovala kalhoty důstojníkům, s nimiž se po nocích bavila. Něžná, klukovská, hezká jako obrázek, radující se ze života, křehká a přitom nepochopitelně odvážná a energická. Přesný opak typu grande dame, jakým se snažily být mnohé mladé dívky v době Belle Époque.

Étienne se s ní rád zabavil. Ujal se jí, když se mu nečekaně objevila přede dveřmi, ale nic kvůli ní na svém životním stylu nezměnil. Na začátku ji vlastně ani nechtěl mít u sebe, ale byla tvrdohlavá a prostě zůstala. Rok, dva … už si ani nevzpomínal, jak dlouho žila po jeho boku, aniž ji vnímal jako partnerku. Vlastně teprve Boy mu otevřel oči ohledně její vnitřní krásy a síly. Ale to už bylo pozdě. Takže příteli postoupil svou milenku, která ani nebyla jeho jedinou, tak jak to bylo v době před válkou zvykem. Ale zůstal jejím přítelem. A zůstane jím i po Boyově smrti – to si přísahal.

Musí přestat šílet.

Gabrielle se už celé hodiny převalovala v posteli. Na chvilku vždycky upadla do zdánlivě hlubokého spánku, ale zas a znovu se probudila leknutím, zmatená a napůl ve snu, který hned zapomněla. Sáhla vedle sebe, zda tam ucítí známé tělo, s nímž by se cítila v naprostém bezpečí. Ale polštář byl prázdný, lůžko netknuté, a v tom okamžiku Gabrielle procitla úplně.

Jasně. Boy tu není. Odjel včera – nebo to bylo už předevčírem – do Cannes, aby pronajal dům, v němž chtěli spolu strávit sváteční dny. Bylo to něco jako vánoční dárek. Milovala Riviéru a bylo pro ni velmi důležité, že chtěl strávit Vánoce s ní, a ne se svou ženou a dcerkou. Dokonce mluvil o tom, že se nechá rozvést. Jakmile najde vhodnou vilu, měla za ním přijet. Ale ještě nezavolal, dokonce ani neposlal krátký telegram, aby ji ujistil, že dorazil do jižní Francie v pořádku.

Že by si to nakonec rozmyslel?

Od Boyovy svatby, která se konala asi před rokem a půl, v ní znovu hlodaly pochybnosti. Nejdřív ji ohromilo, že před ní dal přednost ženě, která ztělesňovala všechno, čím Gabrielle není: vysoké blondýně, bledé a blazeované, bohaté, příslušnici britské šlechty, což Boyovi umožnilo společenský vzestup do britské horní vrstvy. Mohl by toho však dosáhnout i bez takového spojení. Byl synem loďařského makléře z Brightonu, ale dotáhl to do funkce poradce francouzského prezidenta Clemenceaua a účastnil se jednání mírové konference ve Versailles. K čemu ještě potřeboval šlechtickou manželku?

A navíc: Už deset let spolu Boy a Gabrielle žili. Pevně počítala s tím, že se jednoho dne vezmou. Copak nebyla dobrou partií? No jistě, na svůj prostý původ by nejradši hodila tmavý neprůhledný šátek. Ale vypracovala se vysoko. Jako Coco Chanel se stala náramně úspěšnou módní návrhářkou a k tomu velmi bohatou ženou.

Začala jako kloboučnice s kapitálem dávného přítele Étienna Balsana a její jednoduché a elegantní kreace brzy vzbudily pozornost Pařížanek. Žádné peří ani komplikované nástavce na kloboucích – po dlouhé době překypující dekoracemi se dámám začala líbit jednoduchost. Senzaci nakonec vyvolaly volné námořnické blůzy, které navrhla v Deauville. Gabrielle zavrhla korzet a šila pro ženy kalhoty. Potom přišla hladová léta první světové války, a tak se zcela pragmaticky odvážila vytvářet jednoduché funkční šaty z levných úpletů a slušivá pohodlná pyžama, v nichž ženy utíkaly do sklepů před německými nálety. Vznešené dámy se o její kreace přímo praly. Téměř každá žena, která si na sobě dávala záležet, včetně šlechtičen, přicházela ke Gabrielle a chtěla se oblékat u Coco Chanel.

K čemu Boy potřeboval oddací list s jednou z toho stavu? Gabrielle se vypracovala nahoru a udělala si jméno. Jak mohl obětovat jejich velkou lásku kariéře, když i tak se už octl na samém vrcholu? Gabrielle to nechápala – a nikdy nepochopí. Zármutek se jí zažíral do kostí jako tuberkulóza.

Ale potom se k ní přece jen vrátil. Svazek, který svazoval Boye a Gabrielle, byl silnější než zlaté prsteny, které si vyměnil s Dianou Wyndhamovou, dcerou lorda Ribblesdala. Samozřejmě že váhala, ale za chvilku mu znovu padla do náruče. Radši přijmu novou roli milenky než se ho úplně vzdát. Takové bylo její heslo. Co mluvilo proti takovému ujednání? Nic. Nebo přece? Vždyť se všechno vyvíjelo tak dobře. V hloubi duše ji však jako moli sžíraly pochybnosti.

Boy žil odděleně od své ženy a většinou bydlel v Paříži. Ale čas od času bylo nutné, aby se po boku manželky ukázal. Gabrielle ho nechala jít, protože si mezitím byla jistá, že se vrátí. Jejich láska byla silnější než všechno ostatní. Láska jim vydržela navzdory všem bouřím už deset let a nikdy nepomine. Jestli je něco navěky, tak spojení mezi nimi dvěma. Gabrielle o tom byla pevně přesvědčená. Ale přesto ji občas pronásledovaly temné myšlenky a padala z nebeských výšin blaha jako Lucifer. Tak jako dnes v noci.

Otočila se na druhou stranu, odkopla přikrývku, zamrazilo ji, a tak si ji znovu přitáhla až k bradě.

Proč se Boy od svého odjezdu ještě nepřihlásil? Připomnělo mu kouzlo Vánoc jeho devítiměsíční dcerku? Oživla v něm myšlenka na rodinu tak, že potlačil vzpomínku na milenku, kterou nechal ve vile u Paříže a která tam na něj čeká? Odjel na jih Francie ne proto, aby našel dům pro sebe a Gabrielle, ale proto, aby se smířil v Cannes se svou ženou? Vždyť před odjezdem mluvil o rozvodu! Gabrielle se zmocnila panika. Teď už vůbec neusne.

Nevstala a nerozsvítila světlo na nočním stolku, nevzala si zábavnou knížku, která by ji rozptýlila. Nechala se trýznit svými démony, aniž proti tomu něco podnikla. Nakonec se vyčerpáním přece jen ponořila do neklidného spánku…

Probudilo ji zavrzání. Nezaměnitelný zvuk pneumatik na štěrku. Pneumatik automobilu, který zabrzdil. Do ticha noci pronikl ke Gabrielle oknem ložnice šramot. Vzápětí se rozštěkali psi.

Ještě v polospánku si pomyslela: Boy!

S jásavým pocitem přemýšlela, zda se pro ni vrátil. Nechce, aby za ním jela sama. Zachvěla se radostí. Tak bláznivý může být jen Boy. Jak ho milovala! Bylo úplně jedno, jestli prožijí Vánoce v jižní Francii nebo v této odlehlé vile v Saint-Cucufa. Vila La Milanaise, v níž v létě voněly růže a šeřík, byla v období severofrancouzské zimy trochu bezútěšná. Proto se rozhodli pro pobyt na Azurovém pobřeží. Ale opravdu pochmurně mohlo být jen tam, kde nebyli pohromadě. Proč to hned nepochopila?

V tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře. „Mademoiselle Chanel?“ Byl to hlas jejího služebníka Josepha Leclerca. Ne očekávaný šepot milence.

Najednou byla úplně vzhůru.

Étienne Balsan nejenže znal Boye Capela skoro tak dobře jako sebe sama – také Coco znal téměř tak dobře jako jeho přítel. Když vešla do salonu, kam ho uvedl Joseph, jako první ho napadlo, jak málo se za třináct let od jejich prvního setkání změnila. Ve svých šestatřiceti působila stále ještě jako dítě. V ten okamžik mu připadala skoro jako chlapec, malý, křehký, s plochou hrudí a úzkými boky, s nakrátko ostříhanými černými vlasy, rozcuchanými jako po mileneckém objetí. Kdyby si nepamatoval, jak se ta drobná postava v bílém hedvábném pyžamu dokáže rozžhavit, považoval by ji za nepřitažlivé hermafroditní stvoření.

O chvíli později se vyděsil. Podíval se jí do očí a spatřil smrt.

Uměla vždycky skrývat city pod fasádou lhostejnosti, jen čas od času tmavé oči umožnily vhled do její hluboké duše. Teď měla v obličeji bolest, zoufalou, ničivou bolest. Neukápla jí však ani slza.

Mlčela. Stála tam beze slova v bílém oblečení, držela se zpříma jako Marie Antoinetta před gilotinou. Bylo to strašné. Kdyby se rozplakala, Étienne by věděl, co má udělat. Mohl by ji vzít do náruče. Ale z tichého utrpení a očí bez jediné slzy mu pukalo srdce.

„Je mi moc líto, že ruším uprostřed noci,“ začal. Trochu se sebral a přerývaně pokračoval. „Měl jsem za to, že Boyovi dlužím, abych ti tuhle zprávu předal já… Z Cannes telefonoval Lord Rosslyn…“ Zhluboka se nadechl. Bylo pro něj neuvěřitelně těžké předat Coco tu zprávu. „Boy měl hroznou nehodu. Auto sjelo ze silnice. Boy řídil, jeho mechanik seděl vedle něj. Mansfield utrpěl těžká zranění. Pro Boye přišla pomoc příliš pozdě.“

Podařilo se mu to vyslovit. Coco však stále nereagovala.

Étienne si opožděně uvědomil, že jí špatnou zprávu sdělil už sluha. Samozřejmě. Joseph jí musel vysvětlit, proč vpustil do domu uprostřed noci cizího člověka a proč ji tahá z postele. Ale proč nic neříká?

Jen aby přerušil ticho, Étienne pokračoval: „Policie to asi ještě vyšetřuje… Dosud není známo, co se přesně stalo. V Paříži o nehodě ještě nevědí, jen že k ní došlo někde na Riviéře. Zdá se, že selhaly brzdy…“

„Mademoiselle rozuměla, pane,“ vpadl mu do řeči Joseph. Étienne sklíčeně přikývl. Ještě nikdy se necítil tak nesvůj. Viděl před sebou ženu, která vzlykala, aniž prolila jedinou slzu. Každá buňka jejího těla vyzařovala nepochopení a zoufalství. Na vlastní oči viděl, jak ji stále víc zaplavuje smutek. Ale pořád ještě neplakala.

Beze slova se otočila a odešla z pokoje. Dveře za ní zapadly. Étienne zůstal bezradně stát.

„Mohu vám něco nabídnout, pane?“ zeptal se Joseph. „Šálek kávy?“

„Dal bych si prosím dvojitý koňak.“

Joseph nalil velkorysou dávku. Étienne sevřel baňatou skleničku mezi prsty, aby zahřál sebe i nápoj, když se dveře salonu znovu rozlétly.

Coco se vrátila. Tentokrát v cestovním kostýmu se sukní ke kotníkům, s pláštěm přes ruku a s taškou, do níž očividně zabalila jen to nejnutnější. Tašku držela tak pevně, že jí na ruce vystupovaly klouby. Byla to jediná vnější známka napětí. Tvář vypadala stejně jako předtím, jako maska. Z očí jí vyzařovala prázdnota.

„Můžeme se vydat na cestu,“ prohlásila pevně. Étienne v rozpacích zavrtěl hlavou.

Opětovala jeho pohled, ale neřekla nic.

V okamžiku úplné bezmoci přikývl. Jako kdyby věděl, kam chce jet. Ale vůbec netušil, co hodlá uprostřed noci podniknout. Spolkl velký doušek koňaku, doufal, že ho to uklidní. Marně. Všiml si, že se mu ruka se skleničkou chvěje.

„Myslíš se mnou?“ Zaváhal, zmatený, nejistý, zda by radši necestovala se šoférem – ať už to bylo kamkoliv.

„Pojedeme na Riviéru.“ Zase ten rozhodný tón, který vůbec neodpovídal jejímu strašidelnému zjevu. „Chci ho vidět. A chtěla bych vyrazit hned, Étienne.“

„Cože?“ Zalapal po vzduchu a obrátil do hrdla další lok koňaku. „Venku je to nebezpečné. Na silnicích je tma a mlha…“

„Brzy se rozední. Nesmíme ztrácet čas. Na Azurové pobřeží je daleko.“ Otočila se k odchodu.

Étienne si vyměnil s Josephem bezradný pohled. Proč nenechá šoféra, aby se připravil na cestu za svítání? Jde jeho přátelská povinnost tak daleko, že musí vyhovět jejímu šílenství? Ale ona není šílená, uvědomil si smutně.

Bez dalšího komentáře za ní vyšel do noci.

KAPITOLA 2

Veselá vánoční nálada, která je uvítala v Cannes, připadala Gabrielle bolestně hlasitá a křiklavá. Z kaváren a restaurací na promenádě zněly tóny anglických koled smíšené s rytmy jazzu. Jako ústupek četným turistům z britských ostrovů a ze Spojených států. Kromě ve Francii obvyklých zvonečků byly palmy ozdobeny také papírovými hvězdami, aby se cizinci cítili na Riviéře jako doma.

Počasí bylo vlídné, vítr se utišil a nad zálivem se jako inkoustově modrá tylová látka posetá průhlednými flitry rozprostřelo jiskřící hvězdné nebe. Na bulváru Croisette vládla elegance, z drahých automobilů vystupovalo panstvo v drahých večerních toaletách před drahými luxusními hotely. Byl Štědrý večer: všude bouchaly zátky od šampaňského, stoly prostřené vybraným porcelánem, broušeným sklem a stříbrem byly ozdobené jmelím a větvičkami palem, hosté pojídali ústřice a v chladících místnostech čekaly vánoční dorty, až je budou na závěr servírovat jako dezert. Už z pomyšlení na slavnostní večeři se dělalo Gabrielle špatně od žaludku. Byla na cestě téměř dvacet hodin, ale od odjezdu se její pocit vnitřního zoufalství, bolesti a strnulosti nezměnil – nemohla uvěřit tomu, co se stalo.

Když Joseph zaklepal na dveře, dostala obrovský strach. Boy by nebudil sluhu, použil by vlastní klíč a přišel za ní do ložnice bez cizí pomoci. Došlo k něčemu, co narušilo řád. V podvědomí jí už narůstalo podezření, že se muselo něco stát, ale setřásla je. Potom jí však dobrý věrný Joseph zasadil ránu. Opatrně, ohleduplně, účastně. Samozřejmě na sobě sluha nikdy nenechal nic znát, i když byl bez pochyby zprávou, kterou pan Balsan přinesl, také otřesen. Najednou bylo všechno jinak. Gabrielle cítila po celém těle, jak se jí život rozpadá na kousky.

Poté, co zprávu pochopila, začala doufat, že jde o omyl. Pár minut se groteskně držela té naděje. Avšak rychle si uvědomila, že Étienne by nejel uprostřed noci z Royallieu do Saint-Cucufa pro nic za nic. A Joseph by nevstoupil v tuto hodinu do ložnice z nějakého rozmaru. Ne, Boy už není na světě. Najednou se jí nezdálo nic důležitější než ho vidět. Jedině tak uvěří, že opravdu zemřel. Asi se chtěla přesvědčit, že netrpěl. Chtěla držet stráž u jeho rakve. Byl to její muž, i když ne manžel, a přesto nejdůležitější část jejího života. Ne část – byl její celý život.

Bez Boye už nic nemá význam.

Nejedla, když Étienne po cestě zastavil v hostinci, jen nuceně vypila kávu, kterou přinesl, nic jiného nechtěla. Ani nevystoupila z auta. Seděla na kožené sedačce jako zkamenělá.

Přitom zůstala stejně skoupá na slovo jako ve vile Milanaise. Věděla, že si přítel mlčení nezaslouží. Měla však pocit, že může vyslovit jen to, co je nezbytně nutné – jako by s Boyem odešla i její schopnost mluvit. Na věčnost.

Étienne nezastavil auto před honosným vjezdem u hlavního vchodu hotelu Carlton, ale kousek pod ním. Vypnul motor. Na okamžik se ve voze rozhostilo ticho, jen zvenku přidušeně pronikal dovnitř zavřenými okny sváteční hluk. Étienne si zhluboka vydechl a obrátil se k ní. „Doufám, že najdeme Berthu. Pokud vím, je tady ubytovaná. Sestra bude určitě vědět, co se s Boyem stalo a kde je jeho tělo.“

„Ano,“ souhlasila prostě Gabrielle. Zvedla si široký límec kabátu a skryla za ním bledý obličej.

Étienne se dotkl téměř otcovským gestem Gabrielliny ruky.

„Musíš se nejdřív vyspat. Určitě budou mít dva pokoje volné…“

Jít spát? To je ale pošetilý nápad. Jako by musela přijmout, že život jde dál. Jak by mohla usnout, aniž viděla Boye?

„Ne,“ zavrtěla vehementně hlavou. „Ne. Prosím ne. Ty si ale odpočiň. Opravdu si zasloužíš postel. Počkám tady na tebe.“

Rozhostilo se mlčení.

Gabrielle viděla, jak její přítel bojuje sám se sebou. Pohyboval čelistmi, jako by chtěl zuby rozdrtit zlost, kterou asi cítil. Samozřejmě byl po dlouhé cestě hrozně unavený. Druhá noc bez spánku se projevila i na tak vitálním člověku jako Étienne Balsan. Ale trápení mu nijak neusnadnila.

„Hned zase přijdu,“ slíbil konečně. Ještě chvíli váhal, než vystoupil.

Pružným krokem vyšel nahoru ke vjezdu. Na Francouze byl nezvykle vysoký, dokonce převyšoval o půl hlavy i Boye. Zpočátku udělala na Gabrielle největší dojem jeho statná postava. Hodila se k elegantnímu důstojníkovi kavalerie, hráči póla a chovateli koní. Muž s pevnými postoji. Lepší přítel, než doufala.

Dívala se za Étiennem a začala automaticky hledat v kabelce cigaretové pouzdro. Byl to reflex. Kouřila pořád, zapalovala si cigaretu už v době, kdy kouření ještě nebylo pro dámu comme il faut. Nikotin ji uklidňoval. S retkem nebo se špičkou ze slonoviny v ruce cítila zvláštní jistotu. Nejdřív ji prostě bavilo něco, co bylo nekonvenční a šokovalo moralisty. Posléze se cigarety staly jejími samozřejmými společníky. Teď už se nikdo nevzrušoval nad ženami, které nosily jezdecké kalhoty nebo kouřily. Coco Chanel přinesla do módy závan čerstvého vzduchu.

Rychle našla také zapalovač. Škrtla a v temném autě se zatřepetal modrý plynový plamínek.

Ve vzpomínkách najednou uviděla plamínek zápalky. Malé žluté světlo v šedomodrém soumraku letního večera na venkově. Na terase byla už skoro tma, ale Gabrielle přesto viděla štíhlou pěstěnou ruku s naleštěnými nehty držící zápalku.

„Žena jako vy by si nikdy neměla zapalovat cigaretu sama,“ tvrdil drsný mužský hlas s lehkým přízvukem, který zněl, jako by mluvčí spolkl korek.

Nereagovala na jeho poznámku, a bez komentáře potáhla z cigarety. Upřela oči na prsty cizince, který uhasil zápalku, a konstatovala: „Máte prsty hudebníka.“ Při každém slově vyfukovala malý obláček kouře.

„Trochu hraju na klavír.“ I když to neviděla, cítila, že se zazubil. „Ale mnohem líp hraju pólo.“

„Proto jste sem přijel?“ Opsala rukou kruh, který zahrnul celý zámek Royallieu, stáje s Étiennovými plnokrevníky a hřiště na okraji parku.

Zavrtěl hlavou. „Myslím, že mě sem zavedl osud, abych vás poznal, Mademoiselle Chanel.“

„Vážně?“ zasmála se přehnaně způsobem, který vůbec nebyl koketní. Neměla v úmyslu s neznámým flirtovat. „Když už znáte mé jméno, měla bych asi taky vědět, s kým mám tu čest.“

„Arthur Capel. Přátelé mi říkají Boy.“

„Coco?“

Trhla sebou.

Chvíli trvalo, než se vrátila do reality. Vzpomínka na ten letní večer v Royallieu ji přemohla. Jasně cítila Boyovu přítomnost, každou vteřinu prvního setkání. Byl s ní. S bolestí si uvědomila, že nesedí na Étiennově terase, ale v jeho autě – a že není na počátku života s Boyem, ale na jeho konci.

Stáhla mlčky postranní okénko a vyhodila špaček cigarety na ulici.

„Mluvil jsem s Berthou,“ řekl Étienne. „Je k neutišení…“ Na chvilku se odmlčel. „To se dalo čekat.“

Dovnitř zavál lehký vánek, uslyšela šumění moře. V blízkosti zazněl baryton nějakého Angličana, který zpíval trochu falešně, ale o to s větším nadšením Rolničky…

„Dashing through the snow

in a one-horse open sleigh…“

Gabrielle vytáhla okénko zpátky.

„Kde ho můžu vidět?“ zeptala se bezbarvě.

Étienne si povzdychl. „Ty… my… já…“ Zakoktal se, přejel si rukou přes oči. „Promiň, Coco. Musíme si oba trochu odpočinout. Aspoň do východu slunce. Bertha tě zve do svého apartmá…“

„Kde je Boy?“ trvala si na svém.

Nejdřív neodpověděl, potom to z něj vyhrklo. Zdálo se, že křičí na někoho, kdo není přítomen. „Rakev je už zavřená a naložená na loď. Dnes dopoledne se konala smuteční slavnost se všemi vojenskými poctami v katedrále Fréjus. Paní Capelová si pospíšila. Postarala se o to, že byla přítomna britská obec z Azurového pobřeží, ale nikdo z jeho francouzských přátel se s ním nemohl rozloučit.“

V krátkém okamžiku, kdy ztratil kontrolu, mlátil pěstí do volantu, ale rychle se sebral. Jako kdyby sám nerozuměl, jak se to mohlo stát, zamumlal: „Je mi to líto, Coco. Přijeli jsme pozdě.“ Diana chtěla zabránit, abych se účastnila smutečního shromáždění, běželo jí hlavou. Za života patřil Boy mně, ale ve smrti si ho vzala zpátky.

Při té myšlence se dostavil šok. Začala se třást. Jako ve vysoké horečce. Skutečně mrzla. Zároveň se jí zatočila hlava. Přední okno se proměnilo v tmavou masu. V hlavě cítila bolest, udělalo se jí špatně, v uších jí hučelo. Prsty se pokusila zachytit armatury, ale sáhla do prázdna. Selhaly jí všechny smysly. Jen osvobozující slzy se nedostavily.

Étienne ji vzal za ruku – byla ledově studená. „I když se zhroutíš, Boye to zpátky nevrátí. Prosím, Coco, pojď dovnitř a trochu se prospíme. Jestli nechceš být s Berthou, pronajmu ti pokoj…“

Mozek jí přestal fungovat. „Ví Bertha, kde došlo k nehodě?“ zeptala se slabým hlasem.

„Ví. Říkala, že to bylo na Národní silnici 7, mezi Saint-Raphaelem a Cannes, někde v oblasti Fréjus, nedaleko vesnice Puget-sur-Argens.“

„Chci tam jet.“

„Zítra,“ slíbil jí a zněl zoufale. „Dovezu tě tam, jakmile se rozední. Prosím, buď tak hodná a pojď zatím se mnou do hotelu.“ Už neodporovala. Co mohla namítat? Nemohla zůstat sedět několik hodin v Étiennově autě na okraji ulice uprostřed Cannes. Za nějaký čas by se určitě objevila policie a došlo by ke skandálu, protože Coco Chanel strávila noc v autě místo v hotelu. Pocitově měla nutkání odjet okamžitě na místo nehody, ale nemohla od Étienna požadovat další nebezpečnou noční jízdu. Zacházel s ní tak jemně, víc než jen přítel, skoro jako bratr. Zasloužil si, aby brala ohled a nechala ho pár hodin prospat.

Na tom, že sama klidu nedojde, nezáleželo.

Hrozilo, že ji nohy neunesou, ale nakonec přece jen vystoupila z vozu. Měla ochablé svaly od dlouhého sezení, cítila bolest ve všech kostech. Při prvních krocích se zapotácela. Étienne ji vzal za ruku a zachytil.

Vrátnému Étienne oznámil, že Lady Michelhamová slečnu očekává, a zaplatil si pokoj na stejném patře.

Gabrielle neřekla jediné slovo. Kráčeli přes mramorem obloženou halu k výtahu, provázeni nedůvěřivými pohledy hostů, kteří se asi podivovali, že neměla ani večerní róbu, ani zavazadlo, i jejímu přízračnému zjevu. Gabrielle si lidí nevšímala.

Co jí záleželo na živých? V myšlenkách byla u jednoho jediného zemřelého. Nepromluvila, když ji liftboy odvedl k Berthinu apartmá. Tiše kráčela vedle Étienna dlouhou hotelovou chodbou, podpatky se jí nehlučně bořily do tlustého koberce.

Na rozdíl od Gabrielle se Boyova sestra utápěla v slzách. Políbila Gabrielle na suché tváře a zanechala na nich vlhkou stopu.

„Je to strašné,“ vzlykala Bertha. „Přála bych si, abychom se setkaly za jiných okolností.“

„Já taky,“ přikývla Gabrielle.

„Musíš si odpočinout, drahá. Nechala jsem pro tebe vedle připravit postel.“

„Ne, já žádnou postel nepotřebuju,“ namítla Gabrielle.

Rozhlédla se po salonu zařízeném elegantním nábytkem ve stylu Ludvíka XVI., až uviděla chaise longue u okna. „Pokud ti to nevadí, sednu si tam.“

Bertha se nahněvaně podívala ke dveřím druhé ložnice. Řasy vlhké od slz se jí zachvěly. „Jak tam chceš spát? Lehni si do postele, to je mnohem pohodlnější.“

Gabrielle zavrtěla hlavou a bez dalšího vysvětlování došla k pohovce. Strnule se na ni posadila. Byla ráda, že Étienne už zmizel ve vlastním pokoji. Jeho přesvědčovacímu umění by odolávala hůř než Berthiným bezmocným útokům.

Nesvlékla se, odmítla hedvábnou noční košili a župan i lehkou přikrývku, kterou jí nechala Bertha přinést. Kompletně oblečená seděla na místě, které si vybrala, a dívala se z okna.

Viděla odtud oblohu. Bylo to nejlepší možné místo pro stráž za mrtvého. Když jí byl odepřen poslední pohled na milovanou osobu, podaří se jí možná aspoň uvidět, jak Boyova duše stoupá do ráje.

Vycházející slunce zaplavilo rozeklané skalní formace purpurovým světlem, za svítání trčely přímořské borovice jako černé lemovky na světlemodrých šatech na ranní obloze, moře nalevo od silnice, která stoupala a zase klesala v těsných zatáčkách, se třpytilo jako vzdálený koberec z platiny.

Řidič, kterého jim dala Bertha Michelhamová k dispozici, pomalu řídil vůz na nebezpečném úseku. Určitě se tak soustředil i proto, že stejně jako jeho pasažéři myslel na nehodu, kvůli které sem jeli. Bertha navrhla Gabrielle a Étiennovi, aby se nechali na místo neštěstí dovézt. Ohleduplné řešení, protože tak nemusel Étienne nést tíhu hledání místa – Berthin zaměstnanec už je znal.

Přes veškerou opatrnost se nepodařilo řidiči zabránit smyku, když předjížděl povoz tažený mezkem a ve stejném okamžiku vyskočil na vozovku z jalovcového houští zajíc, kterému se pokusil vyhnout.

Gabrielle, která seděla zničeně vzadu, smyk odhodil na Étienna. Bezděčně zadržela dech, srdce se jí rozbušilo a uvažovala po několik vteřin, zda nastal konec. V krátkém časovém úseku druhá autonehoda na silnici mezi Cannes a Saint-Raphael. Velká láska, která skončila v tomto horském masivu. Asi by bylo nejlepším řešením, kdyby Boye následovala.

„Nic se nestalo,“ řekl Étienne, a než se vrátila na sedadlo, lehce jí pohladil ruku. Auto pokračovalo plynule a klidně dál opuštěnou krajinou.

Ne, pomyslela si Gabrielle při pohledu z okna, moje smrt by nebyla nejlepším řešením. Bylo by to nejjednodušší, ale Boy by to tak nechtěl. Nevěděla, jak to bez něj zvládne. Ale bude si muset najít cestu. Až později si musí rozmyslet, jak bude žít bez muže, kterému vděčila za celý svůj současný život. Život Coco Chanel. Nebyl jen jejím milencem, ale také otcem, bratrem, přítelem.

„Slečno, pane, jsme tady.“ Řidič zabrzdil, odstavil auto na okraji silnice, vypnul motor. Vystoupil a otevřel jim dveře.

Gabrielle se cítila, jako by pozorovala sama sebe. Viděla ženu přes třicet, která si přidržuje klobouk, aby jí v této výšce v čerstvém větru neodletěl, ve zmačkaném cestovním kostýmu. Pohybovala se zkoumavým, nejistým krokem.

Zůstaly zde zbytky vyhořelého auta, vytaženého po svahu nahoru na okraj silnice. Vzadu se rozprostírala ostrá skála, eukalypty a vřes tam, kde původně skončilo poničené auto.

Gabrielle stála sama, oba muži se taktně drželi zpátky. Viděla svým vnitřním zrakem ženu, jak přistupuje k vyhořelé zničené hromadě plechu, dřeva, kůže a gumy, která bývala drahým kabrioletem. Připadala si neskutečně jako v záběru ve filmu.

Teprve když stála těsně vedle vraku, uvědomila si skutečnost. V nose ji zaštípal ostrý zápach. Vrak byl stále ještě cítit benzinem, sírou a spálenou gumou. Kupodivu jí tento zápach zprostředkoval realitu strašné nehody silněji než vizuální vjem. Najednou jí došlo, co dosud nemohla pochopit.

Sluneční skvrny se střídaly s prodlužujícími se stíny a oslňovaly řidiče. Vítr, který vál v protisměru byl vlhký a studený, štípal do kůže a horký dech mu zamlžoval brýle. Jel razantně, jako by se nacházel v příznivých světelných podmínkách na rovné silnici. Jezdil vždycky příliš rychle, byl typ člověka, který nic nedělal s rozumem nebo pomalu. Řev motoru byl v jeho uších hudbou, jednou to bylo scherzo, podruhé rondo. Brzdy zakvílely. Ocel na ocel, guma na asfalt. Potom se vůz zvedl do výšky, prorazil keře a stromy, až se nakonec zastavil na okraji skály a explodoval do ohnivé koule.

Gabrielle opatrně zvedla ruku, dotkla se zničených zbytků Rolls-Royce a očekávala, že se spálí. Ale kov byl už vychladlý, stejně jako Boyovo tělo v rakvi.

V ten okamžik se zhroutila. Slzy, zadržované celou dobu od příjezdu Étienna do vily Milanaise, se jí řinuly po tváři. Jako by se v ten moment otevřela stavidla těla, duše i srdce – Gabrielle se hořce rozplakala.

KAPITOLA 3

Maria Sophie Godebská, rozvedená Natansonová, rozvedená Edwardsová, byla ve věku sedmačtyřiceti let stále velmi krásná a pohybovala se s elegancí, která brala dech. Hudební vzdělání získala v Bruselu u své babičky. Její vkus ovlivnilo přestěhování dospívající dívky s polským otcem do Paříže a brzký kontakt s významnými umělci Belle Époque. Misia, jak jí říkali přátelé, byla výjimečnou osobností, v níž se spojoval smysl pro krásu s neobyčejnou inteligencí. S pomocí majetku svého druhého muže a vztahu ke slavnému španělskému malíři José Sertovi se z múzy umělců stala královnou pařížské společnosti a mecenáškou. Dva roky po prvním setkání byla nejbližší přítelkyní Coco Chanel, která oceňovala její milou povahu a touhu po volnosti.

Když ji šofér toho chmurného zimního odpoledne vezl do Saint-Cucufa, nešlo jen o kondolenční návštěvu – považovala svou misi za záchranářskou. S úzkostí vyslechla zprávy o duševním stavu truchlící. Jasně, Coco potřebovala čas, aby si zvykla na život bez Boye. Ale nesmí se z ní kvůli tomu stát jen stín.

Stav Coco byl očividně tak znepokojivý, že se Joseph obrátil na Misii s voláním o pomoc. Kdyby Coco pořádala černé mše nebo vyvolávala duchy, nevzrušilo by to Misii tak jako upozornění, že mademoiselle ztrácí rozum. Služebník Joseph musel být opravdu zoufalý, když se takhle vyjádřil. Kromě Étienna Balsana nikdo o stavu Coco nevěděl. Po návratu z Azurového pobřeží se s nikým nestýkala, její módní salon zůstal o vánočních prázdninách zavřený.

Misia si dělala velké starosti a chtěla se sama přesvědčit, co se ve vile Milanaise děje. Když autem dorazila ke vjezdu domu, modlila se, aby nebylo pozdě. Pozdě na to, aby zachránila Coco před sebou samou.

Otevřel jí Joseph. „To je dobře, že jste tady, madam,“ vyhrkl s úlevou. Přes narůstající štěkot v pozadí slyšela jasně slova, která ze sebe dostal. Podíval se na Misii omluvně, než hlasitě zakřičel, aby utišil psy: „Couche! A place!“

Dva vlčáci se hned utišili a stáhli se na své území v zadní části vily, jen oba malí teriéři, dárek paní domu od Boye, štěkali dál a otírali se zvědavě o nohy návštěvnice.

„Jak se daří Mademoiselle Chanel?“ zeptala se Misia s pohledem upřeným na psy Pitu a Poppee.

Joseph jí pomohl z kožichu. „Zdá se mi, že mademoiselle úplně ztrácí rozum. Po návratu z jižní Francie si vyžádala vymalovat stěny ložnice načerno. Jen si to představte, madam! Načerno. Jako tér.“ Potřásl hlavou. „Žila ve svém pokoji jako v hrobce. Rozhodla se, že nebude jíst. Bylo to strašné.“

„Žila?“ Když Misia slyšela, jak Joseph použil sloveso v minulém čase, hned zapomněla na obavy o své hedvábné punčochy, které byly právě vystaveny útoku teriérů. „Co se s mademoiselle stalo?“

„Právě sešla dolů a nakázala mi, abych objednal malíře. Teď chce svou ložnici vymalovat narůžovo. Dřív do ní nevstoupí. Ale já se ptám sám sebe, zda zrovna růžová je pro stav, v němž se mademoiselle nachází, lepší volbou.“

„Kde je teď?“ přerušila Misia úvahy služebníka.

„V salonu, madam.“ Joseph se uklonil a vzal do podpaží oba zmítající se psy. „Pojďte prosím za mnou.“

Misia se letmo podívala pod svou sukni v délce ke kotníkům. Na hedvábné punčoše už začalo z dírky utíkat oko. Nepříjemná záležitost. Ale samozřejmě absolutně bezvýznamná ve srovnání s utrpením, které ji očekávalo za dveřmi salonu, jehož dveře Joseph právě obřadně otevřel.

V okamžiku se Misia cítila jako ve studeném sklepě. I když v krbu obývacího pokoje hořel nedávno rozdělaný oheň – Joseph a jeho žena Marie se o Coco pečlivě starali – vládla zde atmosféra, ze které mrazilo.

Coco seděla – nebo spíš se choulila – na jedné ze židlí a strnule hleděla před sebe. Bez mrknutí oka. Jako bez života. Když Misia vstoupila, víčka se jí krátce zachvěla, ale ani nevzhlédla, oči měla zakalené. V obličeji byla bílá jako hedvábí pyžama, které měla přes pokročilou denní dobu stále na sobě. Byla odjakživa štíhlá, ale teď připadala Misii prostě jen hubená. Vyhublá. Pravděpodobně celé dny nic nejedla.

„Moje milá, ani mě nemůže nic utěšit,“ předklonila se k ní

Misia a dotkla se krátce její tváře, aby jí dala polibek. „Je mi to tak hrozně líto,“ dodala, když se zase napřímila a začala hledat místo k sezení. Nakonec se usadila na pohovce. Otočila nohu s roztrženou punčochou tak, aby to nebylo na první pohled vidět.

Ale Coco se o vnější věci nezajímala. „Díky, žes přišla,“ odpověděla mdle. „Co ti má Joseph přinést? Kávu? Skleničku vína?“ V dosahu na servírovacím stolku měla nedotknutý šálek čaje, který byl už určitě studený.

„Dokud si nevezmeš nic ty, nechci taky nic.“ Coco mlčky přikývla.

„Je to pro tebe hrozně těžké, jak by ne. Ale, zlato,“ Misia hledala správná slova a dodala: „Musíš se zase sebrat. Děláme si o tebe všichni velké starosti.“ Neřekla, kdo všechno si starosti dělá.

Coco opět přikývla, ale tentokrát promluvila. „Dnes ráno byl za něj smuteční obřad v kostele na náměstí Victora Huga.“ Hleděla dál před sebe, na Misii se ani nepodívala, ale viděla asi před sebou někde ve vzdálených myšlenkách Boye. „Étienne říká, že bude pohřben na hřbitově Montmartre…“

„Já vím,“ řekla Misia tiše. Krátce před odjezdem do Saint-Cucufa slyšela od jedné přítelkyně, že Boyova vdova se pobožnosti neúčastnila. Diana asi počítala s tím, že přijde Coco, ale ta se vzpomínkového obřadu rovněž nezúčastnila.

Jako by jí četla myšlenky, Coco pokračovala: „Nechtěla jsem tam jít, protože by mi vyhradili místo mezi smutečními hosty někde vzadu. Takový triumf nad naší láskou jsem jí nechtěla dopřát… Byla to chyba, Misie?“ Konečně se na přítelkyni podívala.

Misii zabolelo u srdce, když viděla v pohledu Coco tolik bolesti a zoufalství. „Určitě ne,“ odpověděla a přesunula se na okraj pohovky, aby mohla něžně pohladit přítelkyni po ruce.

„Vždycky jsi dělala, cos v ten okamžik považovala za správné a dodatečně se skutečně ukázalo, že to správné bylo. Tak tomu bude taky v tomto případě. Intuice je jedna z tvých nejsilnějších stránek, kterou obdivuju.“

„Boy byl pro mne to nejdůležitější. Byli jsme jeden celek, rozuměli jsme si beze slov.“

„Já vím,“ opakovala Misia. Obě přítelkyně potkaly lásku svého života přibližně ve stejnou dobu. Když se Coco a Boy do sebe zamilovali, Misia je sice ještě neznala, ale tenkrát – před deseti nebo jedenácti lety – se zamilovala do Josého Serty. José byl pro Misii to, co byl Boy pro Coco – a představa, že by svého milovaného mohla ze dne na den ztratit, byla tak hrozná, že nejen chápala, jakou cítí Coco bolest, ale trpěla s ní.

Hleděla na přítelkyni, u níž se zdálo, že se každým okamžikem zmenšuje. Byl to tělesný rozpad, ale nezdálo se, že je Coco blízko šílenství. Ať už myslela při drastických změnách barvy stěn ložnice na cokoliv, rozum očividně neztratila. Bylo však jasné, že její stav je na pováženou. Kolik žen už zemřelo, když jim puklo srdce, uvažovala Misia. Pokud známo, v první světové válce se však počet žen, které zemřely, ani neblížil počtu padlých vojáků. Naší povinností je přežít, honilo se jí hlavou. Jen láskou můžeme udržet mrtvé ve svých vzpomínkách naživu.

„Boy byl fantastický,“ začala. „Nikdo o tom ani na chvíli nepochybuje. Proto by chtěl, abys pokračovala, kde jste společně přestali. Kvůli němu.“

Z hlasu Coco zaznělo čiré zoufalství: „Ale jak mám něco dělat bez něho? Bez něho jsem nic!“

„Pořád jsi ještě všechno, co Boy miloval.“

Coco se podívala na Misii s údivem. Jako by si vůbec neuvědomila, že Boy by mohl jistým způsobem dál žít jejím prostřednictvím.

Misii potěšilo, že aspoň na okamžik pronikla fasádou smutku, a tak rychle pokračovala: „Teprve před nedávnem ses nastěhovala do domu jednatřicet o pěti poschodích v ulici Cambon, všechno Chanel, a zařizování ještě není u konce. Boy mi říkal, že s touto novou adresou ses poprvé octla v obchodním a společenském rejstříku jako couturier, ne jenom jako kloboučnice. Byl na tebe opravdu pyšný. Nemůžeš to zahodit jen proto, že jsi ochromená žalem…,“ odmlčela se, krátce stiskla Coco ruku a hned pokračovala: „Jasně, stalo se ti něco hrozného. Ale nepovažuješ za svou povinnost uskutečnit vaše společné plány? Ano, budeš to muset udělat sama. Ale musíš to udělat. Dívej se dopředu, Coco!“

Znovu chvíli čekala na souhlas Coco, ale přítelkyně nepromluvila a dívala se na ni bezvýrazným pohledem. Tak naléhavě dodala: „Zlato, nenechám tě na té cestě samotnou. Když mě budeš potřebovat, budu ti k dispozici. To ti slibuju.“

Pohled Coco zabloudil do dálky, jako by hledala odpověď. Zdálo se, že se chce napřímit, ale pod tíhou smutku se jí to nedaří.

„O čem jste se bavili naposled?“ zeptala se Misia. Poslala k nebesům tichou modlitbu, aby jí Bůh dal vnuknutí, jak dostat Coco z její letargie. Jen na zkoušku dodala: „Mám na mysli, jaké jste měli obchodní záměry?“

„Už nevím. Nevzpomínám si na podrobnosti, o čem jsme mluvili. Bylo toho tolik…“ Coco zoufale hledala v paměti něco, čeho by se mohla chytit, ale nepodařilo se jí to. Z očí jí vyhrkly slzy, rozmazala si je přes obličej, jako by se chtěla zbavit obtížného hmyzu. Najednou trochu ožila. „Šlo o parfém. Ano, diskutovali jsme o toaletní vodě.“

Misia v duchu poděkovala Bohu a čekala.

„Monsieur Coty je voňavkář. Má továrnu. Já jsem jenom malá švadlena.“

„Nebuď bláhová, moje milá.“ Misia se pro téma nadchla čím dál tím víc. Pustila ruku Coco, aby mohla vzrušeně gestikulovat.

„Paul Poiret je také jenom módní návrhář.“

„Ale ten největší…“

„Měl absolutně pravdu.“