KOLO ČASU V.

Oheň z nebes

Přeložila Dana Krejčová

Copyright © 1993 by Robert Jordan

The phrases The Wheel of Time and The Dragon Reborn and the snake-wheel symbol are trademarks of Robert Jordan.

Translation © Dana Krejčová

All rights reserved.

Map by Elisa Mitchell and Thomas Canty

ISBN 978-80-242-9775-0

Obsah

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Kapitola 52

Kapitola 53

Kapitola 54

Kapitola 55

Kapitola 56

Slovníček

S jeho příchodem opět zaplanou děsivé ohně. Hory shoří a země bude sežehnuta. Lidský příliv se vydá na útěk a čas se bude krátit. Hradba bude proražena a pozdvižen šátek na rozloučenou. Za obzorem propuknou bouře a oheň z nebes očistí zemi. Bez zničení není vykoupení, není naděje na této straně smrti.

zlomek z Dračích proroctví,

které údajně přeložila N’Delia Basolain

První Děva a Šermířka Raidhen z Hol Kučonu

kolem 400 PR

Nyneiva al’Meara

„Jmenuju se Nyneiva ti al’Meara Mandragoran. Zpráva, kterou chci poslat, zní takto: Můj manžel jede od Páteře světa k Tarwinovu sedlu, k Tarmon Gai’donu. Pojede sám?“

Odpusťte nám ten spoiler, prosím, protože jsme neodolali pokušení citovat z jedné z nejemotivnějších scén celé ságy. Že má Nyneiva k Lanovi blízko, je ale teď, po čtyřech knihách, beztak každému jasné. A ona otázka zůstává dráždivě nezodpovězena. Ovšem naše dvouříčská vědma je víc než jen partnerka posledního krále Malkieru. Sebevědomá a nadmíru tvrdohlavá Nyneiva si sice často zaslouží označení „zpropadená ženská“ a míra tahání za cop v jejím podání může kdekoho iritovat, ale… je věrná a odvážná. Ze všech žen v Kole času, dost možná právě jí chcete mít vedle sebe, když jde do tuhého. Poté, co Moirain odvedla z Dvouříčí Randa a ostatní, neváhala je následovat do nebezpečného světa, aby je ochránila. A tuto přísahu vždy plnila nejlépe, jak jen mohla. Prosadila se jako jedna z nejsilnějších usměrňovaček a především léčitelka, jaké není rovno. Její vztah k okolí je možná drsný, ale nakonec dokáže být přirozenou vůdkyní. Zároveň jako divoženka – tedy žena, která se naučila usměrňovat bez dohledu Aes Sedai – a v nejlepším slova smyslu samorost nabízí jakousi alternativu k Bílé věži a její posedlosti hierarchií. V průběhu ságy často spolupracuje s Egwain a Elain, ale nakonec je to právě ona, kdo krom Moirain stojí po boku Randa v klíčových okamžicích boje proti Temnému. Protože dobře ví, že nejen její muž nesmí stát v Poslední bitvě sám…

Zoë Robins as Nynaeve al’Meara, photo courtesy of Amazon Studios

Prolog

Padají první jiskry

Elaida do Avriny a’Roihan seděla za velkým psacím stolem a nepřítomně hladila dlouhou sedmipruhou štólu, kterou měla na ramenou, štólu amyrlinina stolce. Mnozí by ji na první pohled považovali za krasavici, nicméně druhý pohled odhaloval, že vážnost její bezvěké tváře Aes Sedai není jen chvilková záležitost. Dnes však v ní bylo něco víc. V tmavých očích jí svítil hněv. Pokud by si toho tedy někdo všiml.

Ženy, rozesazené na stoličkách před ní, téměř neposlouchala. Návštěvnice měly šaty nejrůznějších barev, od bílé po nejtmavší červenou, z hedvábí i sukna – podle vkusu každé ženy – přesto však všechny kromě jediné měly své formální šátky s vyšitým bílým plamenem Tar Valonu na zádech, s barevnými třásněmi oznamujícími jejich adžah, jako by seděly na zasedání věžové sněmovny. Probíraly zprávy a řeči týkající se událostí ve světě, snažily se oddělit fakta od smyšlenek, aby mohly rozhodnout, co by měla Věž učinit, ale na ženu za stolem se téměř nepodívaly, na ženu, již přísahaly ve všem poslechnout. Elaida jim nedokázala věnovat plnou pozornost. Ony nevěděly, co je skutečně důležité. Nebo spíš, věděly to a bály se o tom mluvit.

„V Šajnaru se očividně něco děje.“ To byla Danelle, štíhlá, často zdánlivě ztracená ve snech, jediná hnědá sestra mezi přítomnými. Zelené a žluté měly také jen po jedné zástupkyni, a žádné ze tří dotyčných adžah z toho nemělo radost. Nebyla tu však jediná modrá sestra. Teď měla Danelle ve velkých modrých očích zamyšlený výraz, jako kdyby hleděla do svého nitra. Na tváři měla šmouhu od inkoustu, o níž zřejmě nevěděla, a šaty z tmavošedého sukna měla pomačkané. „Povídá se o šarvátkách. Ne s trolloky nebo Aiely, i když výpady přes Niamhské průsmyky zřejmě zesílily. Ale mezi Šajnarci. Na Hraniční státy je to neobvyklé. Oni jen zřídka bojují proti sobě.“

„Jestli hodlají začít občanskou válku, tak si na to vskutku vybrali tu pravou chvíli,“ pronesla chladně Alviarin. Vysoká a štíhlá, celá v bílém hedvábí, byla jediná bez šátku. Štóla kronikářky na jejích ramenou byla také bílá, aby bylo zřejmé, že byla povýšena z bílého adžah. Nikoliv z červeného, bývalého adžah Elaidy, jak vyžadovala tradice. Bílé sestry byly vždycky chladné. „Trolloci jako by zmizeli. Celá Morna vypadá natolik klidně, že by ji uhlídali dva sedláci a novicka.“

Teslyn se kostnatými prsty probrala papíry, jež měla na klíně, i když se na ně ani nepodívala. Jedna ze čtyř přítomných červených sester – červených bylo víc než z kteréhokoliv jiného adžah – která se Elaidě skoro blížila svou vážností, i když ji by nikdo nikdy za krasavici nepovažoval. „Možná by bylo lepší, kdyby tam nebyl takový klid,“ prohlásila Teslyn se silným illianským přízvukem. „Dnes ráno jsem dostala zprávu, že vrchní generál Saldeie vytáhl s vojskem na pochod. Ne směrem k Morně, opačným. Na jihovýchod. Kdyby to nevypadalo, že Morna spí, nikdy by to neudělal.“

„Takže zpráva o Mazrimu Taimovi prosákla.“ Alviarin se mohla klidně bavit o počasí nebo ceně koberců místo o možné pohromě. Na chycení Taima vynaložily velké úsilí, a stejně tolik na zamaskování jeho útěku. Věži by asi moc neprospělo, kdyby se svět dozvěděl, že nedokáže udržet falešného Draka, když už ho jednou lapila. „Královna Tenobie nebo Davram Bašere, nebo možná oba, si zřejmě myslí, že se nám nedá věřit, že to s ním vyřídíme znovu.“

Při zmínce o Taimovi nastalo mrtvé ticho. Ten muž mohl usměrňovat – byl zrovna na cestě do Tar Valonu, kde měl být zkrocen, navěky odříznut od jediné síly, když byl osvobozen – to jim však jazyky nezkroutilo. Kdysi byla existence muže, jenž může usměrňovat jedinou sílu, tou nejodpornější věcí na světě. Lovit takové muže byl hlavní důvod existence červených, a každé adžah pomáhalo, seč mohlo. Teď se však většina žen na druhé straně stolu vrtěla na stoličkách a odmítala se podívat druhým do očí, protože rozmluva o Taimovi je přiváděla příliš blízko k dalšímu tématu, o němž nechtěly hovořit nahlas. Dokonce i Elaida cítila, jak jí do hrdla stoupá žluč.

Alviarin však očividně žádný odpor necítila. Malou chvilku jí cukalo v koutku úst, což mohl být úsměv nebo úšklebek. „Zdvojnásobím úsilí na chycení Taima. A navrhuji, aby byla vypravena některá sestra jako rádkyně pro Tenobii. Měla by být schopná zvládnout umíněný odpor, s nímž ta mladá žena vyrukuje.“

Ostatní se honem honem snažily vyplnit ticho.

Jolin si na útlých ramenou upravila šátek se zelenými třásněmi, i když to vypadalo trochu nuceně. „Ano. Ona vedle sebe potřebuje Aes Sedai. Někoho, kdo dokáže zvládnout toho Bašereho. Má na Tenobii příliš velký vliv. Musí stáhnout své vojsko zpátky tam, kde ho bude možné použít, až se Morna probudí.“ Nad šátkem byl vidět příliš velký kus poprsí a světle zelené hedvábí bylo příliš přiléhavé, příliš jí lnulo k tělu… a na Elaidin vkus se i příliš usmívala. Zvláště na muže. Zelené to dělaly vždycky.

„Poslední, co potřebujeme, je další vojsko na pochodu,“ pospíšila si Šemerin, žlutá sestra. Byla trochu při těle a nějak se jí nikdy nedařil ten zdánlivý klid Aes Sedai. Kolem očí měla často napětí, a zvláště v poslední době.

„A taky někoho do Šajnaru,“ dodala Javindhra, další červená. Přes hladké líce byl její hranatý obličej dost tvrdý, aby s ním mohla zatloukat hřebíky. Hlas měla drsný. „Ty potíže v Hraničních státech se mi nelíbí. Poslední, co potřebujeme, je Šajnar natolik oslabený, že by trolloci dokázali prorazit.“

„Možná.“ Alviarin kývla a zvážila to. „Ale v Šajnaru máme agentky – červené, tím jsem si jistá, a snad i jiné?“ Čtyři červené sestry upjatě, váhavě kývly. Jako jediné. „A ty nás můžou varovat, kdyby se ty malé šarvátky změnily v něco většího, s čím bychom si musely dělat starosti.“

Bylo veřejným tajemstvím, že všechna adžah kromě bílého, jež bylo plně oddáno logice a filozofii, měla v každém státě různý počet pozorovatelek a špehů, i když síť žlutých byla považována za dosti žalostnou. Od těch, kdo nedokážou usměrňovat, se totiž žluté nemohly dozvědět nic o nemocech či léčení. Některé sestry měly dokonce soukromé vyzvědačky, ačkoliv ty si hlídaly snad lépe než agentky celého adžah. Modré měly nejrozsáhlejší síť, jak celé adžah, tak jednotlivé sestry.

„Co se Tenobie a Davrama Bašereho týče,“ pokračovala Alviarin, „souhlasí všechny, že to s nimi musejí vyřídit sestry?“ Skoro ani nepočkala, až všechny kývnou. „Dobrá. Vyřízeno. Memara to zvládne skvěle. Ona si od Tenobie nenechá líbit žádné hlouposti, a přitom jí nikdy neukáže vodítko. Takže. Má někdo čerstvé zprávy z Arad Domanu nebo Tarabonu? Jestli tam něco rychle nepodnikneme, možná zjistíme, že Pedron Niall a bělokabátníci vládnou od Bandar Ebanu až po Stínové pobřeží. Evanellein, máš něco?“ Arad Doman a Tarabon se zmítaly v občanských válkách i v horších problémech. Nebyl tam ani náznak pořádku. Elaidu překvapilo, že se o tom Alviarin zmínila.

„Jenom řeči,“ odpověděla šedá sestra. Její hedvábné šaty, ladící s třásněmi na šátku, měly skvělý střih a hluboký výstřih. Elaidu mnohokrát napadlo, že by se hodila spíš k zeleným, jak se pořád starala o to, jak vypadá. „Skoro každý z těch nebohých zemí uprchl, včetně těch, které by nám mohly poslat nějaké zprávy. Panarcha Amathera zřejmě zmizela a zdá se, že do toho byly snad zapletené Aes Sedai…“

Elaida sevřela ruku na štóle. Její výraz se v nejmenším nezměnil, ale v očích jí zaplálo. Záležitost se saldejským vojskem byla vyřízena. Aspoň že Memara byla červená. To bylo překvapení. Ale ony se jí ani nezeptaly na její názor. Bylo to vyřízeno. Ani ta znepokojivá možnost, že ve zmizení panarchy byly zapletené Aes Sedai – jestli to nebyla další z tisíce nepravděpodobných historek, které sem proudily od západního pobřeží – nedokázala odvést její mysl od tohoto problému. Od Arythského oceánu k Páteři světa byly roztroušené Aes Sedai, a přinejmenším modré byly schopné všeho. Nebyly tomu ještě ani dva měsíce, kdy všechny tyto ženy klečely a přísahaly jí věrnost jako vtělení Bílé věže, a teď činí rozhodnutí, aniž by se aspoň podívaly jejím směrem.

Amyrlinina pracovna byla v jednom z nižších poschodí Bílé věže, a přesto byla tato místnost srdcem Věže stejně jistě, jako byla sama Věž, v barvě vybělené kosti, srdcem velkého ostrovního města Tar Valonu v kolébce řeky Erinin. A Tar Valon byl, nebo měl být, srdcem světa. Tato místnost promlouvala o moci, jíž vládla dlouhá řada žen, které v pracovně sídlily. Podlaha byla z leštěné krevele z pohoří Oparů, vysoký krb ze zlatého kandorského mramoru a stěny obložené světlým, zvláštně pruhovaným dřevem, do něhož byli před více než tisíci lety vyřezáni neznámí ptáci a zvířata úžasných tvarů. Vysoké lomené oblouky oken, vedoucích na balkon s výhledem na soukromou amyrlininu zahradu, byly lemovány kamenem třpytícím se jako perly, což byl jediný kámen, o němž bylo známo, že byl vyloven z bezejmenného města, které pohltilo Bouřlivé moře během Rozbití světa. Z komnaty dýchala moc, odraz amyrlin, na jejichž zavolání tancovaly trůny již skoro tři tisíce let. A ony se jí dokonce ani nezeptaly na její názor.

K tomuto přezírání docházelo příliš často. Horší však bylo – a asi nejtrpčí ze všeho – že uzmuly její pravomoci, aniž by je to vůbec napadlo. Věděly, jak získala štólu, věděly, že si ji na ramena položila s jejich pomocí. Ona sama si toho byla vědoma až příliš. Ale ony si troufaly moc. Brzy přijde chvíle něco s tím podniknout. Zatím však ještě ne.

Sama vtiskla místnosti vlastní stopu, jak nejvíc to šlo. Byl tu její psací stůl s ozdobně vyřezávanými trojicemi propojených kroužků a těžké křeslo, které vyzvedalo slonovinou vykládaný plamen Tar Valonu vysoko nad její tmavé vlasy jako velkou sněhobílou slzu. Na stole byly pečlivě rozestavené tři altarské lakové krabičky. V jedné z nich měla uloženou svou nejlepší sbírku vyřezávaných miniatur. U stěny stála na prostém podstavci bílá váza s rudými růžemi, které plnily místnost sladkou vůní. Od chvíle, co byla zvolena, nezapršelo, ale s pomocí jediné síly byly něžné květy vždycky dostupné. Elaida měla odjakživa ráda květiny. Bylo snadné je prořezat a donutit, aby rostly k dokonalosti.

Visely tu dva obrazy, a když seděla, stačilo zvednout hlavu, aby na ně viděla. Ostatní se pohledu na ně vyhýbaly. Ze všech Aes Sedai, které kdy do Elaidiny pracovny vstoupily, se na ně letmo podívala jediná Alviarin.

„Jsou nějaké nové zprávy o Elain?“ zeptala se Andaja ostýchavě. Droboučká, ptáčku podobná ženuška, navenek pokorná i přes rysy Aes Sedai, druhá z přítomných šedých sester, na první pohled nevypadala jako dobrá vyjednavačka, ale ve skutečnosti z nich byla nejlepší. V jejím hlase byly stále slabé stopy tarabonského nářečí. „Nebo o Galadovi? Jestli Morgasa zjistí, že jsme ztratily jejího nevlastního syna, mohla by se začít víc vyptávat na to, kde se nalézá její dcera, ne? A pokud zjistí, že jsme ztratily dědičku, Andor by nám mohl být uzavřen stejně jako Amadicie.“

Několik žen zavrtělo hlavou – žádné nové zprávy nebyly. Ozvala se Javindhra. „V Královském paláci je jedna červená sestra. Je čerstvě povýšená, takže se může lehce vydávat za někoho jiného.“ Chtěla tím říct, že ještě nezískala onu bezvěkost přicházející s dlouhým používáním jediné síly. Ten, kdo by se snažil uhodnout věk kterékoliv ze žen v pracovně, by tápal v rozmezí dvaceti let, a v některých případech by se zmýlil i o čtyřicet. „Je ale dobře vycvičená, dostatečně silná a dobrá pozorovatelka. Morgasa je nyní cele zaujatá prosazováním svých nároků na cairhienský trůn.“ Několik žen si poposedlo. Javindhra, jako by si uvědomila, že se dostává na nebezpečnou půdu, honem pokračovala. „A její nový milenec, urozený pán Gaebril, ji zřejmě zaměstnává i jinak.“ Ještě víc stiskla tenké rty. „Je tím mužem úplně posedlá.“

„On ji nutí soustředit se na Cairhien,“ poznamenala Alviarin. „Tam je situace skoro stejně špatná jako v Tarabonu a Arad Domanu, když všechny rody soupeří o Sluneční trůn a všude vládne hlad. Morgasa znovu nastolí pořádek, ale chvíli potrvá, než si trůn zabezpečí. Dokud to nevyřídí, nebude mít sílu dělat si starosti s jinými záležitostmi, dokonce ani s dědičkou ne. A já jsem zařídila, aby jí jedna z úřednic občas zaslala list. Umí dobře napodobit Elainin rukopis. Morgasu udržíme v klidu až do doby, než ji zase budeme ovládat.“

„Aspoň že pořád máme v rukou jejího syna.“ Jolin se usmála.

„Gawyn je těžko v něčích rukou,“ namítla ostře Teslyn. „Ti jeho molodci se perou s bělokabátníky na obou březích řeky. Jedná o své vůli stejně často jako podle našich příkazů.“

„Brzy ho zvládneme,“ prohlásila Alviarin. Elaidě ten její neustálý chlad a sebeovládání začínaly jít na nervy.

„Když už tedy mluvíme o bělokabátnících,“ přisadila si Danelle, „zdá se, že Pedron Niall vede tajná jednání a snaží se přesvědčit Altaru i Murandy, aby postoupily území Illianu, a tak zabránily radě devíti, aby do jednoho nebo obou států poslala illiánské vojsko.“

Když se ženy na druhé straně stolu zase vrátily na bezpečnou půdu, brebentily dál a snažily se rozhodnout, zda vyjednávání velícího kapitána nemůže dětem Světla získat příliš velký vliv. Možná by mělo být přerušeno, aby se do toho mohla vložit Věž a nahradit ho.

Elaida zkřivila rty. Věž byla během své existence z nutnosti často opatrná – bálo se jí příliš mnoho lidí, příliš mnoho lidí jí nedůvěřovalo – ale ještě nikdy se nikoho ani ničeho sama nebála. To se však změnilo.

Elaida zvedla zrak k obrazům. Jeden se skládal ze tří deskových portrétů Bonwhin, poslední červené, jež byla před tisíci lety povýšena na amyrlinin stolec a byla také důvodem, proč od té doby žádná červená nezískala štólu. Až Elaida. Bonwhin, vysoká a pyšná, řídící Aes Sedai, když se snažily manipulovat s Artušem Jestřábí křídlo. Bonwhin, vzdorná, na bílých hradbách Tar Valonu obleženého vojsky Jestřábího křídla. A Bonwhin, klečící a ponížená, před věžovou sněmovnou, když jí odebíraly štólu a hůl za to, že téměř zničila Bílou věž.

Mnoho Aes Sedai se divilo, proč Elaida vyzvedla tento triptych ze skladiště, kde ležel pokrytý prachem. Třebaže se o tom žádná nezmínila nahlas, ona přesto zaslechla, co si šeptají. Nechápaly, jak nutné je neustále si připomínat, jaká je cena za neúspěch.

Druhý obraz byl již moderní, na napnutém plátně – kopie náčrtku jednoho pouličního umělce z dalekého západu. Tento mezi Aes Sedai, které ho zahlédly, vyvolával ještě větší stísněnost. Dva muži bojující v mracích, zdánlivě na obloze, s blesky jako zbraněmi. Jeden měl ohnivý obličej. Druhý byl vysoký a mladý, s narudlými vlasy. A právě tento mladík vyvolával strach. Dokonce i Elaida při pohledu na něj zatínala zuby. Nebyla si jistá zda hněvem, nebo aby jí necvakaly. Ale strach bylo možné, ba přímo nutné, ovládnout. Ovládání bylo vším.

„Takže jsme skončily,“ pronesla Alviarin a klidně vstala ze stoličky. Ostatní ji napodobily, upravovaly si suknice a šátky a chystaly se k odchodu. „Za tři dny čekám…“

„Dovolila jsem vám snad odejít, dcery?“ To byla první slova, jež Elaida pronesla od chvíle, kdy je vyzvala, aby se posadily. Ony se na ni překvapeně podívaly. Překvapeně! Některé se vydaly zpátky k sedadlům, ale nijak uspěchaně. A ani slůvko omluvy. Elaida jim tohle chování nechávala procházet příliš dlouho. „Když už stojíte, zůstanete tak, než skončím.“ Chvíle zmatku, neboť některé si již sedaly, a ona pokračovala, zatímco se nejistě narovnávaly. „Neslyšela jsem ani slovo o pátrání po té ženě a jejích společnicích.“

Nebylo třeba tu ženu, Elaidinu předchůdkyni, jmenovat. Věděly, koho má na mysli, a pro Elaidu bylo s každým dnem těžší připomenout si i jméno bývalé amyrlin. Všechny její současné problémy – všechny! – bylo možné naložit na hřbet té ženě.

„Je to těžké,“ prohodila klidně Alviarin, „protože jsme nechaly rozhlásit, že byla popravena.“ Ta ženská má místo krve led. Elaida se jí upřeně dívala do očí, než kronikářka opožděně dodala „matko“, ale znělo to klidně, téměř ledabyle.

Elaida přenesla pohled na ostatní a promluvila ocelovým hlasem. „Jolin, ty máš na starosti pátrání a vyšetřování jejího útěku. V obou případech slyším jen o těžkostech. Třeba ti denní pokání pomůže, abys byla pilnější, dcero. Napíšeš, jaké pokání považuješ za vhodné, a předáš mi to. Pokud mi bude připadat – nedostatečné, ztrojnásobím ho.“

Jolin ten její stálý úsměv zmizel ze rtů nanejvýš uspokojivým způsobem. Otevřela ústa, ale pod Elaidiným upřeným pohledem je zase zavřela. A hluboce se poklonila. „Jak přikazuješ, matko.“ Slova byla napjatá, poddajnost vynucená, ale muselo to stačit. Prozatím.

„A co úsilí přivést zpět ty, které uprchly?“ Tentokrát mluvila Elaida ještě tvrdším tónem. Návrat Aes Sedai, jež utekly, když byla ta žena odklizena, znamenal návrat modrých do Věže. Elaida si nebyla jistá, zda by některé modré kdy dokázala důvěřovat. Ale nebyla si vlastně jistá, zda by dokázala důvěřovat kterékoliv z těch, jež prchly, místo aby jásaly nad jejím zvolením. Avšak Věž musela být znovu scelena.

Na tuto záležitost dohlížela Javindhra. „Znovu tu jsou těžkosti.“ Tvářila se pořád stejně vážně, ale rychle si olízla rty, jak Elaidě přelétla přes obličej bouřková mračna. „Matko.“

Elaida potřásla hlavou. „Nechci slyšet o těžkostech, dcero. Zítra mi předložíš seznam všeho, co jsi vykonala, včetně toho, co bylo podniknuto, aby se svět nedozvěděl nic o nějakém rozkolu ve Věži.“ To bylo nesmírně důležité. Byla tu nová amyrlin, ale svět musel vidět Věž jednotnou a silnou jako vždy. „Pokud snad nemáš dost času na práci, kterou jsem ti zadala, možná by ses měla vzdát svého místa červené zástupkyně ve sněmovně. Musím to zvážit.“

„To nebude nutné, matko,“ pospíšila si s ujištěním žena s tvrdou tváří. „Tu zprávu budeš mít zítra. Jsem si jistá, že se brzy začnou vracet.“

Elaida si tak jistá nebyla, ať už po tom jakkoliv toužila – Věž musí být silná. Musí! – ale prozatím dosáhla svého. Kromě Alviarin se všechny tvářily zamyšleně a ustaraně. Jestliže byla Elaida schopná tvrdě zakročit proti člence svého bývalého adžah a být ještě tvrdší na zelenou, která s ní byla od prvního dne, možná udělaly chybu, když se k ní chovaly jako k obřadní soše nošené při procesích. Sice ji na amyrlinin stolec dosadily ony, ale ona teď byla amyrlin. Pár podobných příkladů v příštích dnech by jim to mělo vštípit natrvalo. Bude-li to nutné, nechá každou z přítomných žen činit pokání, dokud nebudou žebrat o milost.

„V Cairhienu jsou tairenští vojáci stejně jako andorští,“ pokračovala Elaida nevšímajíc si odvrácených pohledů. „Tairenské vojáky poslal muž, který dobyl Tearský Kámen.“ Šemerin pevně stiskla baculaté ruce a Teslyn sebou trhla. Jedině Alviarin se dál tvářila nevzrušeně jako zamrzlý rybník. Elaida napřáhla ruku a ukázala na obraz, kde spolu dva muži bojovali s meči. „Podívejte se na to. Podívejte se! Nebo vás nechám všechny do jedné drhnout podlahy! Jestli nemáte páteř, abyste se podívaly na obyčejný obraz, jak můžete mít odvahu čelit tomu, co přijde? Zbabělci Věži nejsou k ničemu!“

Ženy pomalu zvedly oči a nervózně přešlapovaly jako malé holčičky, a ne jako Aes Sedai. Jedině Alviarin se prostě jenom podívala, a jedině ona vypadala, že se jí to v nejmenším nedotklo. Šemerin lomila rukama a v očích se jí objevily slzy. Se Šemerin se bude muset něco podniknout.

„Rand al’Thor. Muž, který může usměrňovat.“ Ta slova z Elaidiných úst vycházela jako rány bičem. Jí samotné se z nich svíral žaludek, až se bála, že začne zvracet. Nicméně se jí podařilo udržet bezvýrazný obličej. Mluvila dál, vyrážela ta slova ze sebe jako kameny z praku. „Muž odsouzený k zešílení, který způsobí s pomocí jediné síly nesmírné hrůzy, než zemře. A víc než to. Arad Doman, Tarabon a všechno mezi nimi je v troskách a bouří se kvůli němu. Když už mu nemůžeme jistě přičíst válku a hladomor v Cairhienu, určitě urychlí rozsáhlejší boje mezi Tearem a Andorem, když Věž potřebuje mír! V Ghealdanu o něm nějaký šílený Šajnarec káže davům, které jsou příliš velké, aby je Alliandrovo vojsko dokázalo zvládnout. Je to největší nebezpečí, jakému kdy Věž čelila, největší hrozba, jaké kdy čelil svět, a vy se ani nedokážete přimět o něm mluvit? Nedokážete se podívat na jeho obrázek?“

Odpovědí jí bylo pouze ticho. Všechny až na Alviarin vypadaly, jako by jim zamrzl jazyk. Většinou civěly na mladého muže na obrázku jako ptáci hypnotizovaní hadem.

„Rand al’Thor.“ To jméno chutnalo trpce na jazyku. Kdysi měla tohoto mladého muže, tak nevinně vypadajícího, na dosah ruky. A ona nepoznala, co je zač. Její předchůdkyně to věděla – věděla to, Světlo ví jak dlouho, a nechala ho běhat volně. Ta žena jí toho před svým útěkem hodně prozradila, při tvrdém výslechu řekla spoustu věcí, jimž Elaida nedokázala uvěřit – jestliže jsou Zaprodanci opravdu volní, mohlo by být vše ztraceno – ale na některé otázky se jí podařilo vyhnout odpovědi. A pak utekla, než mohla být znovu předvedena k výslechu. Ta žena a Moirain. Ta žena a modrá to všechno věděly. Elaida je hodlala obě dostat zpátky do Věže. Pak jí prozradí i poslední drobeček toho, co vědí. Na kolenou budou prosit o smrt, než s nimi skoncuje.

Přinutila se mluvit dál, i když se jí ta slova vzpříčila v hrdle. „Rand al’Thor je Drak Znovuzrozený, dcery.“ Šemerin se podlomila kolena. Zvysoka se posadila na podlahu. Také některé další zřejmě neměly příliš pevné klouby. Elaida po nich opovržlivě šlehla pohledem. „O tom není pochyb. On je tím, o němž hovoří proroctví. Temný se pomalu osvobozuje ze své věznice, blíží se Poslední bitva a Drak Znovuzrozený se mu musí postavit, jinak svět skončí v plamenech a zkáze trvající tak dlouho, jak se bude kolo času otáčet. A on si běhá volně, dcery. Nevíme, kde je. Známe tucet míst, kde není. Není již v Tearu. Není ani tady ve Věži, bezpečně odstíněný, jak by tomu mělo být. On na svět přinese vichřici, a my ho musíme zastavit, jestliže máme mít nějakou naději na přežití Tarmon Gai’donu. Musíme ho mít v ruce a dohlédnout na to, aby bojoval v Poslední bitvě. Nebo si některá z vás myslí, že půjde dobrovolně na předpovězenou smrt, jen aby zachránil svět? Muž, který již musí být ostatně šílený? Musíme ho ovládnout!“

„Matko,“ začala Alviarin s tím svým nervy drásajícím klidem, ale Elaida ji pokynem ruky umlčela.

„Dostat do rukou Randa al’Thora je mnohem důležitější než šarvátky v Šajnaru nebo to, jestli v Morně panuje klid. Je to dokonce mnohem důležitější než najít Elain a Galada, mnohem důležitější než Mazrim Taim. Vy ho najdete. Najdete! Až vás příště uvidím, každá z vás mi podrobně vypoví, co podnikla, aby tento úkol splnila. Teď smíte odejít, dcery.“

Vlna nejistých pukrlat, tiché mumlání: „Jak přikazuješ, matko,“ a málem utekly. Jolin pomáhala vrávorající Šemerin na nohy. Žlutá sestra bude další skvělý odstrašující příklad. Bude jich několik potřeba, aby zase nesklouzly zpátky, a tahle žena byla příliš slabá, v této radě vůbec neměla co dělat. Ovšem tato rada stejně nebude smět pokračovat dlouho. Sněmovna bude poslouchat, co říká, a skákat podle toho.

Všechny až na Alviarin odešly.

Ještě dlouho poté, co se dveře za ostatními zavřely, si obě ženy hleděly do očí. Alviarin byla první, úplně první, kdo vyslechl obvinění proti Elaidině předchůdkyni a souhlasil s nimi. A Alviarin moc dobře věděla, proč štólu kronikářky nosí ona, a ne některá z červených. Červené adžah Elaidu podporovaly jednomyslně, ne však bílé, a bez oddané podpory bílých by mnoho dalších nemuselo přijít k rozumu, v kterémžto případě by byla Elaida v kobce, místo aby seděla na amyrlinině stolci. Samozřejmě v případě, že by zbytky její hlavy nezdobily kůl, aby si měli krkavci s čím hrát. Alviarin nebude tak snadné zastrašit jako ostatní. Pokud ji bude vůbec možné zastrašit. Z Alviarinina neuhýbavého pohledu bylo znepokojivě jasně cítit, že Elaidu považuje za sobě rovnou.

Zaklepání na dveře zaznělo v panujícím tichu obzvlášť hlasitě.

„Dále!“ štěkla Elaida.

Jedna z přijatých, štíhlá, bledá dívka, váhavě vstoupila do pracovny a okamžitě předvedla pukrle tak hluboké, až kolem ní její bílé šaty se sedmi barevnými pruhy na lemu vytvořily na podlaze široké jezírko. Z toho, jak třeštila modré oči a neustále je upírala na podlahu, bylo jasné, že pochytila náladu odcházejících žen. Tam, kde se Aes Sedai třásly, byly přijaté novicky ve velikém nebezpečí. „M-matko, je tu mistr F-fain. Říkal, ž-že ho přijmeš i v tu-tuto hodinu.“ Dívka se v podřepu zakymácela a málem strachy upadla.

„Tak ho pošli dál, děvče, místo abys ho nechala čekat,“ zavrčela Elaida, nicméně kdyby ho předtím dívka nenechala stát venku, Elaida by z ní stáhla kůži. Hněv, který potlačovala před Alviarin – určitě si nemyslela, že se ho neodvažuje dát najevo – teď přetekl. „A jestli nezvládneš ani plynulou mluvu, třeba pro tebe bude kuchyně lepší místo než amyrlinin předpokoj. Nuže? Uděláš, co se ti řekne? Pohyb, děvče! A vyřiď správkyni novicek, že se musíš naučit poslouchat hbitě!“

Dívka vykvikla cosi, co snad mohla být správná odpověď, a vyrazila pryč.

Elaida se s námahou ovládla. Nezajímalo ji, jestli Silviana, nová správkyně novicek, tu holku ztluče k nepoznání, nebo jí udělá kázání. Novicky, ty mladší i přijaté, viděla pouze tehdy, když se jí vnutily, a zajímaly ji ještě méně. Pokornou a na kolenou chtěla vidět Alviarin.

Teď byl ale na řadě Fain. Poklepala si prstem na rty. Kostnatý mužík s velkým nosem, který se teprve včera objevil ve Věži ve špinavých, kdysi skvělých šatech, jež mu byly příliš velké, byl střídavě nadutý, a hned se zase krčil a žádal o přijetí u amyrlin. Kromě těch, kdo sloužili ve Věži, sem muži přicházeli jedině v případě naprosté nutnosti, a žádný nežádal o rozmluvu s amyrlin. Hlupák, jistým způsobem, nebo se za hlupáka vydával. Tvrdil, že je z Lugardu v Murandy, ale mluvil s různými přízvuky a občas plynně přešel z jednoho do druhého uprostřed věty. Přesto by jí mohl být jistým způsobem užitečný.

Alviarin se na ni stále dívala, tak ledově vyrovnaná, v očích jen náznak otázek, které musela ohledně Faina mít. Elaidě ztvrdly rysy. Téměř sáhla po saidaru, ženské polovici pravého zdroje, aby tu ženskou naučila, kde je její místo, s pomocí síly. Ale takhle to udělat nesměla. Alviarin by se jí mohla vzepřít, a rvát se jako děvečka od krav ve stáji nebyl způsob, jakým by měla amyrlin prosazovat autoritu. Přesto se jí Alviarin naučí podřizovat stejně jistě, jako se to naučí i ostatní. Prvním krokem bude nechat ji tápat ohledně mistra Faina, nebo jak se vlastně ve skutečnosti jmenoval.

Když Padan Fain vstupoval do amyrlininy pracovny, pustil vyplašenou přijatou novicku z hlavy. Byla příliš vyzáblá a on je měl rád jako ptáčky zmítající se v dlani, navíc měl na práci důležitější věci. Mnul si ruce a přiměřeně hluboko a přiměřeně pokorně sklonil hlavu, ale ty dvě, jež ho očekávaly, si jeho přítomnosti zprvu snad ani nevšimly, jak upíraly oči jedna na druhou. Jen tak tak nenatáhl ruku, aby napětí mezi nimi uvolnil. Napětí a rozkol se proplétaly celou Bílou věží. Výborně. Napětí lze v případě potřeby zvýšit a rozkol využít.

Překvapilo ho, že na amyrlinině stolci našel Elaidu. Bylo to lepší, než doufal. Doslechl se, že v mnoha věcech není zdaleka tak pevná jako žena, která nosila štólu před ní. Tvrdší ano, taky krutější, ale též křehčí. Nejspíš bude těžší ohnout ji podle svého, ale snazší zlomit. Bude-li něco z toho nutné. Nicméně jedna Aes Sedai, dokonce i jedna amyrlin, pro něj byla stejná jako ostatní. Hlupačky. Pravda, nebezpečné hlupačky, ale občas užitečné důvěřivky.

Konečně si uvědomily, že tu je. Amyrlin se lehce zamračila, že se nechala překvapit, a kronikářčin výraz se vůbec nezměnil. „Již smíš odejít, dcero,“ pronesla Elaida pevně – a maličko zdůraznila „již“. No ano. Napětí, praskliny v moci. Praskliny, kam lze zasadit semínka. Fain se vzpamatoval právě včas, aby se nezačal hihňat.

Alviarin zaváhala, než předvedla nejmenší možné pukrle. Jak se nesla z místnosti, přelétla Faina očima. Pohled měla bezvýrazný, ale přece znepokojující. Fain se nepřítomně schoulil a na obranu nahrbil ramena. Horní ret se mu chvěl, jak málem zavrčel na její štíhlá záda. Na okamžik měl dojem, jenom na chviličku, že toho o něm ví až příliš mnoho, akorát nedokázal říct proč. Její chladná tvář a chladné oči se nikdy neměnily. V takových chvílích je chtěl změnit. Strach. Bolest. Prosby. Málem se při tom pomyšlení zasmál. Nemělo to samozřejmě smysl. Nemohla nic vědět. Trpělivost, a může si to vyřídit s ní i s jejíma neměnnýma očima.

Věž měla hezky pod zámkem věci, které stály za trochu trpělivosti. Byl tu Valerský roh, přeslavný roh vyrobený k tomu, aby povolal mrtvé hrdiny z hrobu k boji v Poslední bitvě. O tom netušila dokonce ani většina Aes Sedai, ale on věděl, jak takové věci vyčenichat. A byla tu ta dýka. I tam, kde stál, cítil, jak ho přitahuje. Mohl na ni ukázat. Patřila jemu, byla jeho součástí, kterou ukradly a odnesly tyhle Aes Sedai. Až dýku získá, nahradí tím tolik ztraceného. Nebyl si jistý jak, ale byl si jistý, že tomu tak bude. Pro ztracený Aridhól. Bylo příliš nebezpečné vracet se do Aridhólu, neboť hrozilo, že by tam mohl zůstat znovu lapený. Zachvěl se. Tak dlouho být lapený. Už ne.

Ovšem, Aridhól už městu nikdo neříkal, teď to byl Šadar Logoth. Místo, kde číhá Stín. Příhodné jméno. Tolik se toho změnilo. Dokonce i on sám. Padan Fain. Mordeth. Ordeith. Někdy si sám nebyl jistý, které z těch jmen je skutečně jeho, kým doopravdy je. Jedna věc však byla jistá. Nebyl tím, za koho jej většina lidí pokládala. Ti, kteří si mysleli, že ho dobře znají, se šeredně mýlili. Nyní byl přetvořen. Síla sama o sobě, vymykající se moci ostatních. Ale nakonec to zjistí všichni.

Náhle si s trhnutím uvědomil, že amyrlin něco řekla. Zapátral v paměti a našel to. „Ano, matko, ten kabát se mi moc líbí.“ Přejel rukou po černém sametu, aby předvedl, jak mu připadá skvělý, jako by záleželo na oděvu. „To je moc dobrej kabát. Srdečně ti děkuju, matko.“ Byl připravený vytrpět i víc její snahy uklidnit ho, byl připravený dokonce pokleknout a políbit jí prsten, ale ona šla tentokrát přímo k jádru věci.

„Pověz mi víc o tom Randu al’Thorovi, mistře Faine.“

Fain zalétl pohledem přímo k obrazu dvou bojujících mužů, a jak se na něj podíval, narovnala se mu páteř. Al’Thorův portrét ho přitahoval skoro tolik, jako by ho přitahoval živý muž, a do žil mu ten pohled vlil vztek a nenávist. Kvůli tomuto mladému muži vytrpěl tolik bolesti, že si to ani nešlo zapamatovat, bolesti, na niž si sám zakazoval vzpomenout, a utrpení bylo mnohem horší než bolest. Kvůli al’Thorovi ho zlomili a přetvořili. Jistě, to přetvoření mu poskytlo prostředky k pomstě, ale to bylo nepodstatné. Kromě touhy zničit al’Thora všechno ostatní potemnělo.

Když se obrátil zpět k amyrlin, neuvědomil si, že má stejné velitelské způsoby jako ona, takže se jí podíval do očí. „Rand al’Thor je mazaný a úskočný, nezáleží mu na nikom a na ničem kromě vlastní moci.“ Hloupá ženská. „On nikdy neudělá, co od něj čekáš.“ Ale jestli dokáže dostat al’Thora do rukou… „Je těžké ho vést – velice těžké – ale já myslím, že se to dá zvládnout. Nejdřív musíš na provázek uvázat někoho z těch mála, kterým věří…“ Jestli mu dá al’Thora, mohl by ji nechat naživu, až odejde, i když je Aes Sedai.

Rozvalený v pozlaceném křesle jen ve spodní košili, jednu nohu ve vysoké holínce nedbale přehozenou přes lenoch, Rahvin se usmál na ženu stojící před krbem, když opakovala, co jí řekl. Velké hnědé oči měla lehce skelné. Byla mladá a hezká, dokonce i v prostých šatech ze šedého sukna, které měla kvůli přestrojení, ale to ho na ní nezajímalo.

Do místnosti vysokými okny nepronikl ani náznak vánku. Ženě se při řeči řinul z pórů pot a perlil se i na hubeném obličeji druhého muže v místnosti. Přes skvělý kabátec z červeného hedvábí, celý vyšívaný zlatem, tu stál ztuhle jako sluha, což jistým způsobem byl, i když o své vlastní vůli, na rozdíl od ženy. Ovšem pro tuto chvíli byl hluchý a slepý.

Rahvin zvládal prameny ducha, které kolem obou spletl, s úžasnou jemností. Nebylo nutné zničit cenného sluhu.

Rahvin se samozřejmě nepotil. Nedovolil, aby se ho letní žár dotkl. Byl to vysoký muž, rozložitý, tmavý a hezký i přes bílé vlasy na spáncích. Tato žena se dala nátlakem ovládat bez nejmenších obtíží.

Tvář mu zkřivilo opovržení. S některými lidmi to tak bylo. Pár – velice málo – lidí mělo natolik silnou osobnost, že jejich mysl pátrala, byť nevědomky, po škvírách, skrze něž by mohli vyklouznout. Bylo jeho smůlou, že někoho takového pořád trošku potřeboval. Tato žena se dala zvládnout, ale stále se snažila uniknout, aniž by věděla, že je v pasti. Nakonec ji už samozřejmě nebude potřebovat. Bude se muset rozhodnout, zda ji pošle pryč, nebo se jí zbaví trvalejším způsobem. V obou možnostech spočívalo jisté nebezpečí. Nic, co by ho mohlo ohrozit, to rozhodně nikoliv, ale on byl opatrný – a puntičkář. Malá nebezpečí měla ve zvyku se zvětšovat, pokud si jich člověk nevšímal, a on rizika vždycky zvažoval s jistou dávkou opatrnosti. Zabít ji, nebo si ji nechat?

Žena přestala mluvit a to ho vytrhlo ze zamyšlení. „Až odtud odejdeš,“ pravil, „nebudeš si z této návštěvy nic pamatovat. Zapamatuješ si pouze to, že ses šla jako obvykle ráno projít.“ Žena kývla, dychtila ho poslechnout, a on zlehka rozvázal pramínky ducha, takže se krátce poté, co vyjde na ulici, zcela vypaří z její mysli. Pokud bylo nutné používat nátlak opakovaně, daná osoba se podvolovala snáz, i když nátlak nepoužil přímo, ale pokud to udělal, vždycky hrozilo nebezpečí, že si toho všimne.

Když to vyřídil, uvolnil i Elegarovu mysl. Urozený pán Elegar. Menší šlechtic, ale věrný svým přísahám. Nervózně si olízl tenké rty a mrkl na ženu, načež před Rahvinem okamžitě poklekl. Přátelé Temného – tak teď byli nazývání temní druzi – začínali zjišťovat, jak usilovně budou muset dodržovat přísahy, když teď byli Rahvin a ostatní osvobozeni.

„Odveď ji zadem na ulici,“ vyzval ho Rahvin, „a nechej ji tam. Nikdo ji nesmí uvidět.“

„Stane se, jak přikazuješ, ó mistře,“ ujistil ho Elegar a vkleče se uklonil. Vstal, zacouval, znovu se uklonil a vytáhl ženu za sebou. Ta ho samozřejmě poslušně následovala, oči měla stále skelné. Elegar se jí nebude na nic ptát. Věděl toho dost, aby si dobře uvědomoval, že některé věci ani nechce vědět.

„Jedna z tvých krasavic na večírek?“ ozval se za Rahvinem ženský hlas, když se vyřezávané dveře zavřely. „Teď si je oblékáš takhle?“

Rahvin ihned chňapl po saidínu, naplnil se jedinou silou a špína ležící na mužské polovici pravého zdroje se svezla po ochraně, již mu poskytovala jeho pouta a přísahy, které jej svazovaly s tím, co znal jako větší sílu, než je Světlo, dokonce než je sám Stvořitel.

Uprostřed komnaty se na rudozlatém koberci objevil průchod, otvor do prostoru ležícího někde daleko. Rahvin kratičce zahlédl komnatu lemovanou sněhobílými hedvábnými závěsy, než brána zmizela, a před ním stála žena oděná v bílém, s pásem setkaným ze stříbra. Lehoučké zasvrbění, jako by ho něco zastudilo na kůži, bylo vše, co mu prozradilo, že ta žena usměrňovala. Byla vysoká a štíhlá, stejně spanilá, jako byl on pohledný, tmavé oči měla jako bezedné tůně a vlasy, ozdobené stříbrnými hvězdami a půlměsíci, jí spadaly v dokonalých černých vlnách až na ramena. Většině mužů by touhou po ní vyschlo v ústech.

„Co to má znamenat, že jsi se sem takhle připlížila, Lanfear?“ chtěl vědět Rahvin. Sílu nepouštěl a raději si připravil několik ošklivých překvapení pro případ, že by je potřeboval. „Když se mnou chceš mluvit, pošli kurýra a dohodneme se kdy a kde. A jestli vůbec.“

Lanfear se usmála tím svým sladkým proradným úsměvem. „Ty jsi byl vždycky prase, Rahvine, ale málokdy ses choval jako hňup. Ta žena je Aes Sedai. Co když ji začnou postrádat? Posíláš také heroldy, aby oznámili, kde jsi?“

„Usměrňuje?“ ohrnul pysky Rahvin. „Není dost silná, aby mohla ven bez dohlížitelky. Nazývají necvičená děcka Aes Sedai, když polovina toho, co vědí, jsou triky, které se naučily samy, a druhá půlka jsou jenom oškrabky z povrchu.“

„Budeš pořád tak spokojený, až tě tahle necvičená děcka strčí do kruhu třinácti?“ Chladný posměch v jejím hlase ho popíchl, ale on to nedal najevo.

„Dávám si pozor, Lanfear. A není to moje ‚kráska na hraní‘, jak jim říkáš, spíš tady špehuje pro Věž. Takže teď jim hlásí přesně to, co chci, aby jim prozradila, a dělá to velice ochotně. Ty, kdo ve Věži slouží Vyvoleným, mi rovnou řekly, kde ji najít.“ Brzy přijde den, kdy svět odvrhne jméno Zaprodanci a poklekne před Vyvolenými. Bylo to přislíbeno velice dávno. „Proč jsi sem přišla, Lanfear? Určitě ne na pomoc bezbranné ženě.“

Lanfear jen pokrčila rameny. „Co se mě týče, můžeš si hrát se svými hračkami, jak se ti zachce. Nejsi zrovna pohostinný, Rahvine, takže mi odpustíš, když…“ Z nočního stolku u Rahvinovy postele se zvedl stříbrný džbánek a naklonil se, aby nalil tmavé víno do pozlacené číše. Džbánek se postavil zpátky a číše vplula Lanfear do ruky. Rahvin samozřejmě nepocítil nic, jen slabounké brnění, neviděl ji splétat žádná vlákna. Tohle nikdy neměl rád. Že ona vidí stejně tolik z jeho přaden, rovnováhu sil vyvažovalo jen maličko.

„Proč?“ zeptal se znovu.

Lanfear klidně usrkla vína, než odpověděla. „Protože se vyhýbáš nám ostatním, pár Vyvolených se tu zastaví. Přišla jsem první, abys věděl, že to není útok.“

„Ostatní? To je nějaký tvůj plán? K čemu já potřebuju pletichy někoho jiného?“ Náhle se zasmál, hlubokým zvučným smíchem. „Takže to není útok, co? Tys nikdy nebyla pro otevřený útok, že ne? Možná nejsi tak špatná jako Moghedien, ale vždycky jsi dávala přednost křídlům a zadním řadám. Tentokrát ti však budu věřit natolik, abych si tě vyposlechl. Dokud tě budu mít na očích.“ Kdo by důvěřoval Lanfear, stojící za jeho zády, by si plně zasloužil nůž, který se mu mohl docela dobře v zádech ocitnout. Tedy ne že by byla příliš důvěryhodná, i když byla pod dohledem. Její nálady byly přinejlepším nevyzpytatelné. „Kdo ještě má být součástí tohohle plánu?“

Tentokrát se mu dostalo jasnějšího varování – byla to mužská práce – když se otevřel další průchod, za nímž byli vidět mramorové oblouky vedoucí až na rozlehlé kamenné lodžie a křičící racci kroužící po bezmračné modré obloze. Nakonec se objevil muž, prošel otvorem, a ten se za ním zavřel.

Sammael byl pevně stavěný muž, vypadal větší, než ve skutečnosti byl, měl rychlý, čilý krok a prudkou povahu. S modrýma očima, zlatými vlasy a úhledně zastřiženou hranatou bradkou by byl považován za nadprůměrně hezkého, kdyby nebylo šikmé jizvy, jako by ho někdo přetáhl přes obličej doruda rozpáleným pohrabáčem, jež se mu táhla od okraje vlasů po bradu. Mohl si ji tenkrát nechat odstranit, před všemi těmi dlouhými lety, ale rozhodl se jinak.

Spojený se saidínem stejně pevně jako Rahvin – takhle zblízka to Rahvin nejasně viděl – si Sammael druhého muže ostražitě prohlížel. „Čekal jsem služebné a tanečnice, Rahvine. To už tě tahle zábava po všech těch letech konečně unavila?“ Lanfear se tiše zasmála do svého vína.

„Mluvil tu někdo o zábavě?“

Rahvin si otevření třetího průchodu ani nevšiml. Za tímto byla vidět rozlehlá komnata plná nádržek a kanelovaných sloupků, téměř nazí akrobaté a ještě méně odění sloužící. Mezi účinkujícími se dosti rušivě vyjímal podivný hubený stařík v pomačkaném kabátci, jenž tam seděl. Dva sloužící v tenoučkých kouscích látky, která skoro nestála za zmínku, muž se skvěle vypracovanými svaly s podnosem z tepaného zlata a nádherná, smyslná žena nejistě nalévající víno z karafy z broušeného skla do stejného poháru na podnose, následovali nově příchozí, než se otvor ztratil.

V každé jiné společnosti kromě Lanfear by byla Graendal považována za oslnivě krásnou ženu, svěží a dobře vyvinutou. Šat měla ze zeleného hedvábí s hlubokým výstřihem. V dlouhých vlasech barvy slunce měla rubín o velikosti slepičího vejce. Vedle Lanfear však byla jen kyprá a hezká. Pokud jí nevyhnutelné srovnání nějak vadilo, její pobavený úsměv to rozhodně neprozrazoval.

Když mávla rukou plnou prstenů někam za sebe, její zlaté náramky zachřestily. Služebná jí rychle s podlézavým úsměvem, jaký se zračil i na sluhově tváři, podstrčila pohár. Graendal si jich nevšímala. „Takže,“ pravila rozverně. „Skoro polovina přeživších Vyvolených na jednom místě. A nikdo se nepokouší nikoho zabít. Kdo by to čekal před návratem Velikého pána Temnoty? Išamaelovi se nějakou dobu dařilo zabránit nám, abychom si šli po krku, ale tohle…“

„To vždycky mluvíš tak otevřeně před svými sluhy?“ zavrčel znechuceně Sammael.

Graendal zamrkala a ohlédla se na dvojici, jako by na ně zcela zapomněla. „Oni nebudou bez dovolení mluvit. Vzývají mě. Že ano?“ Oba sluhové padli na kolena a téměř blekotali, jak ji nesmírně milují. Bylo to skutečné. Oni ji opravdu milovali. Teď. Graendal se po chvíli lehce zamračila a sluhové ztuhli s ústy otevřenými uprostřed slova. „Budou pokračovat. Ale teď už nám nebudou překážet, že ne?“

Rahvin zavrtěl hlavou a napadlo ho, kdo to asi je, nebo spíš byl. Tělesná krása u Graendaliných sluhů nedostačovala. Museli mít také moc či vysoké postavení. Bývalý urozený pán jako dveřník, vznešená paní jí připravovala lázeň. To bylo podle Graendalina vkusu. Dopřávat si byla jedna věc, ale ona to vyloženě přeháněla. Tahle dvojice mohla být užitečná, pokud by se s ní správně zacházelo, jenomže Graendal používala takovou úroveň nátlaku, že se nejspíš nehodili na nic víc než na ozdobu. Ona rozhodně nezvládala jemnůstky.

„Mám čekat víc, Lanfear?“ zavrčel. „Přesvědčila jsi Demandreda, aby na sebe přestal pohlížet skoro jako na dědice Velikého pána?“

„Pochybuju, že je na tohle dost nadutý,“ opáčila mírně Lanfear. „Sám vidí, kam to dovedlo Išamaela. A to je ten důvod. Důvod, který nadnesla Graendal. Kdysi nás bylo třináct nesmrtelných. Nyní jsou čtyři mrtví a jeden nás zradil. My čtyři jsme jediní, kteří se dnes sejdou, a bohatě to stačí.“

„Jsi si jistá, že Asmodean přešel na druhou stranu?“ chtěl vědět Sammael. „Nikdy předtím neměl dost odvahy to zkusit. Kde asi našel kuráž připojit se k prohrané věci?“

Lanfear se pobaveně pousmála. „Měl odvahu nachystat léčku, o které si myslel, že ho vynese nad nás všechny. A když si mohl vybrat buď smrt, nebo ztracený boj, sebral tu špetku kuráže, co mu zbyla, a vybral si.“

„A vsadím se, že mu to ani moc dlouho netrvalo.“ Díky jizvě vypadal Sammaelův opovržlivý úsměšek ještě kousavěji. „Když jsi mu byla dost blízko, že tohle všechno víš, proč jsi ho nechala naživu? Mohla jsi ho zabít dřív, než poznal, že tam jsi.“

„Já nezabíjím tak rychle jako ty. Je to konečné, nedá se to vrátit, a obvykle existují jiné, výnosnější způsoby. Kromě toho, řečeno slovy, jimž budeš rozumět, nechtěla jsem začít frontální útok proti silnějšímu nepříteli.“

„Je vážně tak silný?“ zeptal se Rahvin tiše. „Tenhle Rand al’Thor. Dokázal by tě přemoct, tváří v tvář?“ Ne že by to nedokázal sám, kdyby přišlo na věc, nebo Sammael, i když Graendal by se pravděpodobně spojila s Lanfear, pokud by to některý z mužů zkusil. Co se toho týkalo, obě ženy byly nejspíš přeplněné jedinou sílou a připravené zaútočit při prvním náznaku podezření na kteréhokoliv z mužů. Nebo na sebe navzájem. Ale tenhle sedláček. Necvičený ovčák! Necvičený, pokud ho teď ovšem nezkoušel učit Asmodean.

„Je to znovuzrozený Luis Therin Telamon,“ podotkla Lanfear stejně mírně, „a Luis Therin byl stejně silný jako kdokoliv z nás.“ Sammael si nepřítomně zamnul jizvu na obličeji. Právě Luis Therin Telamon mu ji způsobil. Před třemi tisíci lety, možná ještě dřív, dávno před Rozbitím světa, než byl Veliký pán uvězněn, se událo mnoho věcí, ale Sammael nikdy nezapomněl.

„No,“ přisadila si Graendal, „dostali jsme se konečně k tomu, co jsme sem přišli probrat?“

Rahvin sebou znepokojeně trhl. Oba sloužící byli stále přimražení – nebo spíš znovu. Sammael si mumlal do vousů.

„Jestli je tenhle Rand al’Thor opravdu znovuzrozený Luis Therin Telamon,“ pokračovala Graendal a posadila se muži na záda, jak tu klečel na všech čtyřech, „tak mě překvapuje, že ses ho nepokusila dostat do postele, Lanfear. Nebo to nebylo tak snadné? Vzpomínám si, že Luis Therin vodil za nos tebe, a ne obráceně. Vždycky s přehledem utišil ty tvoje směšné výbuchy hněvu. Posílal si tě takříkajíc pro víno.“ Své víno položila na podnos, který ztuhle držela nevidoucí klečící žena. „Byla jsi jím tak posedlá, že by ses mu položila k nohám, kdyby řekl ‚kobereček‘.“

Lanfear se na chvíli zaleskly oči, než se zase ovládla. „Možná je Luis Therin znovuzrozený, ale není to Luis Therin sám.“

„Jak to víš?“ zeptala se Graendal s úsměvem, jako by to všechno byl žert. „Je docela dobře možné, jak mnozí věří, že se všichni rodí pořád znovu, jak se kolo otáčí, ale zatím jsem nečetla nic o tom, že by se něco takového skutečně stalo. Konkrétní muž znovuzrozený podle věštby. Kdo ví, co je zač?“

Lanfear se přezíravě ušklíbla. „Pozorně ho sleduju. Vypadá, že není víc než ovčák, pořád hodně naivní.“ Opovržení přešlo ve vážnost. „Jenže teď má Asmodeana, i když je to slabý spojenec. A dokonce i před Asmodeanem zemřeli čtyři z Vyvolených, když se mu postavili.“

„Ať prořeže suché větve,“ zavrčel drsně Sammael. Spletl vlákna vzduchu, přitáhl si po koberci křeslo a rozvalil se do něj s nohama zkříženýma v kotnících a jednou rukou přehozenou přes nízké vyřezávané opěradlo. Každý, kdo by uvěřil, že je uvolněný, by byl hlupák. Sammael vždycky rád nepřátele zmátl natolik, aby si mysleli, že ho dokážou překvapit a přemoct. „V Den návratu na nás zbude víc. Nebo si snad myslíš, že by mohl Tarmon Gai’don vyhrát, Lanfear? I kdyby Asmodeanovi narovnal páteř, tentokrát nemá stovku rytířů. A ať s Asmodeanem, nebo sám, Veliký pán ho zhasne jako rozbitou lampu.“

Pohled, který na něj vrhla Lanfear, přetékal opovržením. „Kolik z nás bude naživu, až bude Veliký pán konečně osvobozený? Čtyři už jsou pryč. Půjde příště po tobě, Sammaeli? Nemuselo by se ti to líbit. Kdybys ho porazil, mohl by ses konečně zbavit té jizvy. Ale já zapomněla. Kolikrát jsi mu čelil za války síly? Zvítězil jsi vůbec někdy? Nemůžu si vzpomenout.“ Bez odmlky se obrátila ke Graendal. „Nebo bys to mohla být ty. Z nějakého důvodu nerad ubližuje ženám, ale ty bys těžko dostala stejnou volbu jako Asmodean. Nemůžeš ho naučit nic, co by ho nemohl naučit kámen. Pokud by se nerozhodl nechat si tě jako domácího mazlíčka. To by pro tebe byla změna, viď? Místo aby sis vybírala, který z těch tvých krasavců tě potěší nejvíc, by ses mohla naučit potěšit jiného.“

Graendal zkřivila tvář a Rahvin se připravil, aby se dokázal zaštítit proti čemukoliv, co by ty dvě ženy mohly po sobě začít vrhat, a při pouhém náznaku odřivousu byl připravený cestovat. Poté vycítil, jak Sammael sbírá sílu, poznal v tom rozdíl – Sammael by to nazval taktickou výhodou – sklonil se a popadl druhého muže za ruku. Sammael ho rozhněvaně setřásl, ale vhodná chvíle pominula. Obě ženy se teď dívaly na ně, ne na sebe navzájem. Žádná nemohla vědět, co se málem přihodilo, nicméně mezi Rahvinem a Sammaelem se něco událo, a ženám teď v očích plálo podezření.

„Chci slyšet, co nám hodlá Lanfear říct.“ Rahvin se sice na Sammaela nepodíval, ale bylo to určeno pro něj. „Musí toho být víc než tenhle přihlouplý pokus nás zastrašit.“ Sammael trhl hlavou, snad to mělo být kývnutí na souhlas nebo jen podráždění. Bude to muset stačit.

„Ach, je toho víc, i když trocha strachu nemůže uškodit.“ Lanfear se v tmavých očích stále zračila nedůvěra, ale hlas měla jasný jako voda v jezeře. „Išamael se ho pokoušel ovládnout, a neuspěl, nakonec se ho pokusil zabít, a neuspěl, ale on se ho snažil zastrašit, a zastrašování na Randa al’Thora prostě nezabírá.“

„Išamael byl více než z poloviny šílený,“ zamručel Sammael, „a míň než z poloviny člověk.“

„Tak tohle jsme?“ Graendal zvedla obočí. „Jenom lidé? Určitě jsme něco víc. Tohle je člověk.“ Prstem pohladila po tváři ženu klečící vedle ní. „Musí se vytvořit nové slovo, aby popsalo nás.“

„Ať už jsme cokoliv,“ vložila se jí do řeči Lanfear, „můžeme uspět tam, kde Išamael selhal.“ Lehce se předkláněla, jako by jim svá slova chtěla vnutit. Lanfear jen zřídkakdy dávala najevo napětí. Tak proč teď?

„Proč jen my čtyři?“ zeptal se Rahvin. To druhé „proč“ bude muset počkat.

„A proč víc?“ opáčila Lanfear. „Když v Den návratu dokážeme předvést pokořeného Draka Znovuzrozeného před Velikého pána Temnoty, proč se dělit o pocty – a odměnu – s jinými, když to není nutné? A třeba ho bude možné použít k – jak jsi to říkal, Sammaeli? – prořezání suchých větví.“

Takové odpovědi Rahvin rozuměl. Ne že by jí věřil, to v žádném případě, ani komukoli z přítomných, ale rozuměl ctižádosti. Vyvolení mezi sebou kuli pikle kvůli postavení až do dne, kdy je Luis Therin uvěznil, poté co uzavřel věznici Velikého pána, a začali znovu v den, kdy byli osvobozeni. Jen si potřeboval být jistý, že Lanfeařin úklad nenaruší jeho vlastní plány. „Mluv dál,“ vybídl ji.

„Tak za prvé, snaží se ho ovládnout někdo jiný. Možná ho i zabít. Podezírám Moghedien nebo Demandreda. Moghedien se vždycky pokoušela pracovat ze stínů, a Demandred Luise Therina odjakživa nenáviděl.“ Sammael se usmál, nebo se možná ušklíbl, ale jeho nenávist bledla ve srovnání s Demandredovou, i když on k ní měl lepší důvody.

„Jak víš, že to není jeden z nás?“ zeptala se hbitě Graendal.

Lanfear v úsměvu předvedla stejně tolik zubů jako druhá žena, a stejně tolik tepla. „Protože vy tři jste se rozhodli vyhrabat si pro sebe noru a zabezpečit si moc, zatímco se ostatní tlučou mezi sebou. A z jiných důvodů. Říkala jsem, že Randa al’Thora pozorně sleduju.“

To, co o nich říkala, byla pravda. Rahvin sám dával přednost diplomacii a manipulacím před otevřeným střetem, i když by před ním necouvl, pokud by to bylo zapotřebí. Sammaelovým způsobem vždy bylo vojsko a dobývání. K Luisi Therinovi, i když se znovuzrodil jen jako ubohý ovčák, by se nepřiblížil, pokud by si nebyl jistý vítězstvím. Graendal také dávala přednost dobývání, i když její způsob nezahrnoval vojáky. Přes všechen svůj zájem o hračky udělala vždycky pouze jeden dobře zabezpečený krok, než se rozmyslela co dál. Otevřeně, to ano, tedy natolik otevřeně, jak tento pojem chápali Vyvolení, ale nikdy nepostoupila příliš daleko na jeden zátah.

„Víte, že ho dokážu sledovat, aniž by si toho všiml,“ pokračovala Lanfear, „ale vy ostatní se od něj musíte držet dál, jinak riskujete, že vás objeví. Musíme ho přitáhnout zpátky…“

Graendal se se zájmem předklonila a Sammael začal při řeči přikyvovat. Rahvin si svůj soud zatím nechával pro sebe. Mohlo by to docela dobře fungovat. A jestli ne… jestli ne, viděl několik způsobů, jak události upravit, aby pro něj byly výhodné. Tohle by opravdu mohlo fungovat docela dobře.

Kapitola 1

Rozdmýchávání jisker

Kolo času se otáčí, a jak věky přicházejí a odcházejí, zanechávají za sebou vzpomínky, z nichž se stávají pověsti. Pověsti vyblednou v mýty, a dokonce i mýty jsou již dávno zapomenuty, když věk, jenž je zrodil, znovu nadejde. V jednom věku, jejž někteří nazývají třetím, věkem, který má teprve nastat, věkem dávno minulým, se ve velkém lese, zvaném Brémský, zvedl vítr. Ten vítr nebyl začátkem. Otáčení kola času nemá začátek ani konec. Ale byl to aspoň nějaký začátek.

Od severovýchodu dul ten vítr, suchý, a planoucí slunce připomínalo hroudu roztaveného zlata. Na zemi již dlouhé týdny nespadla ani kapka deště a žár pozdního léta s každým dnem sílil víc a víc. Na některých stromech se už předčasně objevovaly hnědé listy a tam, kde kdysi protékaly menší bystřiny, se nyní na slunci pekly jen holé kameny. Na volném prostranství, odkud vymizela tráva a v hlíně se svými kořínky držely jen řídké, pokroucené keříky, začal vítr odkrývat dávno zasypané kameny. Byly ošlehané vichry a omyté vodou a žádné lidské oko by v nich nerozpoznalo pozůstatky města, jež bylo až na jméno v příbězích zcela zapomenuto.

Než vítr dorazil k hranici Andoru, objevily se roztroušené vesnice a pole, na nichž ustaraní sedláci obraceli vyprahlé brázdy. Než vítr navál prach do dlouhé ulice v Korských Pramenech, les dávno zřídl v houštiny. Prameny začaly letos v létě vysychat. V horku tu leželo několik psů a funělo a kolem se honili dva hošíci jen ve spodcích a poháněli vycpaný prasečí měchýř. Nikde se nic jiného nehýbalo, jen vítr a prach a vrzající znamení nade dveřmi zájezdního hostince z červených cihel a s doškovou střechou, jaké měly i ostatní domy v ulici. Měl dvě poschodí a byl nejvyšším a největším stavením v Korských Pramenech, což bylo úhledně uspořádané městečko. Osedlaní koně uvázaní před hostincem jen občas mávli ocasem. Na vyřezávaném znamení hostince stálo U Spravedlivé královny.

Mrkajíc kvůli všudypřítomnému prachu tiskla Min oko k prasklině v hrubé zdi přístavku. Jen tak tak rozeznávala rameno vojáka stojícího na stráži před přístavkem, nicméně ji zajímal hostinec o kus dál. Přála si, aby jeho jméno nebylo tak hrozivě příhodné. Jejich soudce, místní šlechtic, očividně dorazil už před nějakou chvílí, ale ona ho nezahlédla. Nepochybně poslouchal sedláka, který je obvinil. Admer Nem, spolu se svými bratry, bratranci a všemi jejich ženami, prosazoval okamžité oběšení, než se tu náhodou objevil pánův družiník. Min by ráda věděla, jaký je asi trest za vypálení stodoly i s dojnicemi uvnitř. Byla to samozřejmě nehoda, ale ona si nemyslela, že se to bude počítat, když všechno začalo nepovoleným vstupem.

Logain v nastalém zmatku zmizel, opustil je – opravdu, Světlo ho spal! – a ona nevěděla, jestli se má radovat, nebo ne. To on srazil Nema, když je těsně před úsvitem objevili, a sedlákova lucerna pak odlétla do slámy. Pokud to vůbec byla něčí vina, tak jeho. Jenže on měl občas potíže dávat si pozor na to, co říká. Třeba je dobře, že je pryč.

Otočila se, opřela se o zeď a otřela si z čela pot, i když jí okamžitě vyrazil znovu. V přístřešku bylo dusno, ale její dvě společnice si toho zřejmě nevšimly. Siuan ležela na zádech v jezdeckých šatech z tmavého sukna, podobných těm, co měla i Min, zírala na strop přístřešku a nepřítomně si stéblem slámy poklepávala na bradu. Leana, s měděnou pletí, štíhlá jako vrba a vysoká jako většina mužů, seděla se zkříženýma nohama ve své světlé košili a s jehlou a nití pracovala na šatech. Směly si ponechat sedlové brašny, poté co je prohledali kvůli mečům, sekerám a jiným věcem, které by jim mohly pomoct při útěku.

„Jaký je v Andoru trest za vypálení stodoly?“ zeptala se Min.

„Jestli budeme mít štěstí,“ opáčila Siuan, aniž se ohlédla, „zmrskání na návsi. Jestli ne, tak to bude bičování.“

„Světlo!“ vydechla Min. „Jak tomu můžeš říkat štěstí?“

Siuan se obrátila na bok a opřela se o loket. Byla to statná žena, téměř krásná, rozhodně víc než jen hezká, a vypadala pouze o pár let starší než Min, avšak v pronikavých modrých očích měla velitelský pohled, který rozhodně nepatřil mladé ženě čekající ve venkovském přístřešku na soud. Občas byla Siuan stejná jako Logain a zapomínala se. Snad byla i horší. „Když mrskání skončí, je to vyřízeno, a my si budeme moct jít po svých. Ztratíme tak míň času než při kterémkoliv jiném trestu, co mě napadá. Rozhodně méně než při oběšení. I když z toho, co si pamatuju o andorském právu, by to až tak daleko dojít nemělo.“

Min se chvíli zalykala smíchem. Druhou možností bylo brečet. „Čas? S tím, jak postupujeme, nemáme nic než čas. Přísahám, že jsme prolezli snad každou díru odtud až k Tar Valonu, a nenašli jsme nic. Ani náznak, ani špitnutí. Podle mě žádný shromáždění není. A teď jdem pěšky. Jestli jsem dobře slyšela, tak s sebou vzal Logain koně. Jsme bez koní a zavřený ve stáji, kde čekáme, Světlo ví nač!“

„Dávej si pozor na jazyk,“ sykla ostře Siuan a významně se podívala na hrubé dveře se stráží na druhé straně. „Takovéhle plácání tě dostane do sítě místo ryby.“

Min se zamračila, částečně proto, že ji začínala unavovat Siuanina tairenská rybářská pořekadla, a částečně protože druhá žena měla pravdu. Prozatím předběhli nepříjemné zprávy – nebezpečné byl příhodnější výraz než nepříjemné – jenomže některé zprávy dokážou přeskočit i sto mil za den. Siuan cestovala pod jménem Mara, Leana jako Amaena a Logain nakonec přijal jméno Dalyn, když ho Siuan přesvědčila, že Guair je pěkně hloupá volba. Min si sice pořád myslela, že by její jméno nikdo nepoznal, ale Siuan trvala na tom, že si má říkat Serenla. Dokonce ani Logain neznal jejich pravá jména.

Skutečná potíž ale byla, že se Siuan nehodlala vzdát. Týdny naprostého neúspěchu, a teď tohle, a každá zmínka o cestě do Tearu, což by bylo jediné rozumné řešení, vyvolala bouři, na jakou se nezmohl dokonce ani Logain. Čím déle hledali, aniž nalezli to, po čem Siuan pátrala, tím vzteklejší byla. Ne že by předtím nedokázala pouhou vůlí štípat kamení. Min byla dost moudrá, aby si tuhle myšlenku nechala pro sebe.

Leana konečně dokončila práci na šatech, přetáhla si je přes hlavu a dala ruce za záda, aby si mohla pozapínat knoflíčky. Min nechápala, proč se tak obtěžuje. Ona sama veškeré šití z duše nenáviděla. Výstřih teď končil o něco níž, takže byl Leaně vidět kousek ňader, a také jí šaty lépe padly kolem boků. Ale k čemu to bylo? Nikdo ji v tomhle rozpáleném přístřešku o taneček nepožádá.

Leana zalovila v Mininých sedlových brašnách a vytáhla malou dřevěnou krabičku s barvičkami, pudříky a vymyšlenostmi, které Min vnutila Laras, než se vydala na cestu. Min ji pořád chtěla zahodit, ale nějak se k tomu nikdy nedostala. Zevnitř bylo na odklápěcím víku připevněné malé zrcátko a Leana ve chvilce pracovala na svém obličeji s pomocí štětečků ze zaječích chlupů. Ještě nikdy o tyhle věci neprojevila sebemenší zájem. Teď ji zřejmě otrávilo, že je tu jen kartáč z černého dřeva a malý slonovinový hřeben do vlasů. Dokonce mumlala, že si nemůže nahřát želízka! Od té doby, co se vydali na Siuaninu pátrací výpravu, jí tmavé vlasy značně povyrostly, ale stále jí nedosahovaly ani k ramenům.

Min ji chvíli pozorovala. „Co máš vlastně za lubem, Le… Amaeno?“ Pohledu na Siuan se vyhnula. Mohla si dávat pozor na jazyk. To jen že navrch k nadcházejícímu soudnímu přelíčení byly nacpané v téhle kůlně a pekly se zaživa. Věšení nebo veřejné mrskání. To je tedy výběr! „Rozhodla ses dát na koketování?“ Bylo to míněno jako žert – Leana byla přece ztělesněná výkonnost a práce – něco, co mělo odlehčit napětí, ale druhá žena ji překvapila.

„Ano,“ prohlásila rázně Leana, vykulila oči do zrcátka a cosi si prováděla s řasami. „A pokud se mi to podaří u toho správného muže, třeba si nebudeme muset lámat hlavu s mrskáním ani s ničím jiným. Přinejmenším bych nám mohla vyjednat lehčí trest.“

Min, se zdviženou rukou, jak si chtěla znovu otřít obličej, zalapala po dechu – bylo to, jako by sůva oznámila, že se stane kolibříkem – ale Siuan se jen posadila a zadívala se na Leanu. „Jak tě to napadlo?“ zeptala se klidně.

Kdyby Siuan upřela takový pohled na ni, Min by se jí určitě přiznala i k věcem, na něž dávno zapomněla. Když se na vás Siuan takhle soustředila, najednou jste se začali klanět a skákat, jak ona pískala, dřív než jste si to vůbec uvědomili. Dokonce i Logain to dělal, tedy většinou. Až na to klanění.

Leana si klidně přejela štětečkem přes lícní kosti a výsledek zkoumala v zrcátku. Na Siuan sice mrkla jedním okem, ale přes to, co uviděla, odpověděla stejným strohým tónem, jaký používala vždy. „Moje matka byla obchodnice, víš, hlavně s kožešinami a řezivem. Jednou jsem ji viděla, jak nějakému saldejskému šlechtici tak zamotala hlavu, že jí vydal celoroční výtěžek stavebního dříví za polovinu toho, co původně chtěl, a navíc pochybuju, že si uvědomil, co se stalo, dokud nebyl skoro doma. Pokud vůbec. Později jí poslal náramek s měsíčním kamenem. Domanské ženy si nezaslouží pověst, jakou mají – většinou je to práce škrobených sucharů, kteří to někde zaslechli – avšak něco jsme si vysloužily po právu. Máma s tetami mě to samozřejmě učily stejně jako sestry a sestřenice.“

Podívala se na sebe, potřásla hlavou a s povzdechem se vrátila k práci. „Žel, už ve čtrnácti jsem byla vysoká jako teď. Samá ruka a noha, jako hříbě, které vyrostlo moc rychle. A nedlouho poté, co jsem dokázala přejít místnost, aniž bych dvakrát klopýtla, jsem zjistila,“ zhluboka se nadechla, „zjistila jsem, že mě život povede po jiné cestě, než je obchodování. A to je teď taky pryč. Je čas, abych využila to, co jsem se před všemi těmi lety naučila. Za daných okolností mě nenapadá lepší čas ani místo.“

Siuan ji ještě chvíli bystře pozorovala. „To není ten důvod. Ne celý důvod. Tak ven s tím.“

Leana hodila štěteček do krabičky a zuřivě vyletěla. „Celý důvod? Neznám celý důvod. Jenom vím, že potřebuju vrátit něco ze svého života – něco, co je pryč. Ty sama jsi mi říkala, že je to naše jediná naděje na přežití. Jenomže mně pomsta nestačí. Vím, že tvoje snaha je nutná, a možná dokonce i správná, ale Světlo mi pomoz, pro mě ani to není dost. Nemůžu se do toho zapojit jako ty. Možná jsem na to přišla příliš pozdě. Zůstanu s tebou, ale nestačí mi to.“

Hněv se vytratil, když se jala zavírat kelímky a fióly a vracet je zpátky do krabičky, i když při tom používala větší sílu, než bylo nezbytné. Kolem ní se vznášela velice slabá vůně růží. „Vím, že koketování tu prázdnotu nevyplní, ale dokáže zaplnit chvíli zahálení. Možná když budu tím, čím jsem se narodila, bude to stačit. Prostě to nevím. Není to nový nápad. Vždycky jsem chtěla být jako máma a tety. Když jsem dospěla, občas jsem o tom snila.“

Leana se zatvářila zamyšleně a poslední kousky šly do krabičky už jemněji. „Myslím, že jsem měla pocit, že se maskuju za někoho jiného, nosila jsem masku, až se mi stala druhou přirozeností. Bylo třeba vykonat důležitou práci, důležitější než obchodování, a než jsem si uvědomila, že jsem se i tak mohla vydat po jiné cestě, měla jsem masku nasazenou příliš pevně, abych ji mohla jenom tak sundat. No, teď je to vyřízené a maska padá. Před týdnem jsem dokonce uvažovala, že si začnu s Logainem, jen tak ze cviku. Jenomže jsem vyšla ze cviku, a myslím, že on je muž, který vyslechne víc slibů, než jsi ochotná mu dát, a pak čeká, že je vyplníš.“ Náhle se jí na rtech objevil úsměv. „Moje máma vždycky říkala, že pokud to necháš dojít až sem, tak ses ošklivě přepočítala. Pokud už z toho nedokážeš vycouvat, musíš buď zapomenout na důstojnost a utéct, nebo zaplatit a považovat to za lekci.“ Úsměv získal na rozpustilosti. „A teta Resara říkala, že máš zaplatit a užít si to.“

Min mohla jenom vrtět hlavou. Leana jako kdyby se změnila v úplně jinou ženu. Takhle mluvit o…! Dokonce i když to jenom poslouchala, nemohla skoro uvěřit vlastním uším. Když na to přišlo, Leana opravdu vypadala jinak. Přes všechnu tu práci se štětci neměla na obličeji ani stopu barvy nebo pudru, kterou by Min viděla, a přesto vypadaly její rty plnější, lícní kosti výraznější a oči větší. Vždycky to byla hezká žena, ale teď byla její krása pětinásobná.

Siuan však ještě neskončila. „A jestli bude tenhle venkovský šlechtic jako Logain?“ zeptala se docela mírně. „Co budeš dělat pak?“

Leana se na kolenou narovnala a ztěžka polkla, než odpověděla, ale hlas měla dokonale vyrovnaný. „Vzhledem k možnostem, co bych si tak asi mohla vybrat?“

Žádná z nich nemrkla a ticho se natahovalo.

Než mohla Siuan odpovědět – pokud to vůbec hodlala udělat, a Min by její odpověď moc ráda slyšela – na druhé straně dveří zachřestil řetěz a zámek.

Druhé dvě ženy pomalu vstaly a klidně zvedly sedlové brašny, ale Min vyskočila a zatoužila mít u sebe nůž. Je hloupé toužit po něčem takovém, říkala si. Jen by mě to dostalo do ještě větších potíží. Nejsem žádná zatracená hrdinka v příběhu. I kdybych na toho strážného skočila –

Dveře se otevřely a otvor zaplnil muž v dlouhé kožené kazajce natažené přes košili. Tohle nebyl chlapík, kterého by měla přepadat mladá žena, i kdyby měla nůž. Možná dokonce ani se sekerou ne. Široký se na něj docela hodilo, a silný. Těch pár vlasů, co mu na hlavě zbývaly, bylo skoro bílých, ale vypadal tvrdý jako starý dubový pařez. „Je čas, holky, abyste se dostavily před našeho pána,“ pronesl drsně. „Půjdete, nebo vás musím vytáhnout jako pytle zrní? Půjdete tak nebo tak, ale radši bych se s váma v tomhle horku nevláčel.“

Min se zadívala za něj a spatřila tam čekat dva další muže, šedovlasé, ale stejně tvrdé, i když ne tak velké.

„Půjdeme,“ sdělila mu suše Siuan.

„Dobrá. Tak pojďte. Ven. Urozený pán Gareth nerad čeká.“

I když slíbily, že půjdou, jakmile vyšly na špinavou ulici, muži je pevně uchopili za paže. Plešatějící stařík popadl Min, jako by jeho ruka byla okovem. Tolik k pokusu o útěk, pomyslela si Min trpce. Napadlo ji, že ho kopne do kotníku, aby zjistila, jestli třeba nepovolí stisk, ale on vypadal tak pevný, že by si nejspíš vysloužila jen ukopnutý palec a to, že by ji zbytek cesty odvlekl za límec.

Leana vypadala ztracená v myšlenkách. Třepetala volnou rukou a pohybovala rty, jako by si v duchu přeříkávala, co hodlá vykládat, ale neustále vrtěla hlavou a začínala znovu a znovu. Siuan také zkoumala vlastní nitro, ale mnohem otevřeněji se mračila, a dokonce si hryzala ret. Siuan nikdy nedala najevo takové znepokojení. Dohromady ty dvě neudělaly nic, co by Min aspoň trochu uklidnilo.

Šenk U Spravedlivé královny měl trámový strop a jeho vzhled Min také nepotěšil. Admer Nem, s dlouhými zplihlými vlasy, zažloutlou modřinou a oteklým okem, stál na jedné straně s půltuctem stejně rozložitých bratrů, s bratranci a jejich ženami, a všichni byli v nejlepších kabátech a zástěrách. Sedláci si tři vězeňkyně prohlíželi se směsicí hněvu a uspokojení, z čehož Min pokleslo srdce. Pokud něco, tak se jejich ženy mračily ještě víc, čišela z nich čirá nenávist. Kolem ostatních stěn stáli vesničané dobře v šesti řadách, všichni v pracovních šatech, jak byli vyrušeni. Kovář měl stále koženou zástěru a hodně žen mělo vyhrnuté rukávy a ruce od mouky. V místnosti to šumělo, jak si mezi sebou špitali, starší lidé stejně jako pár dětí, a oči upírali na trojici žen stejně lačně jako Nemovi. Min měla dojem, že tohle musí být největší vzrušení, jaké kdy v Korských Pramenech zažili. Jednou viděla dav se stejnou náladou – při popravě.

Stoly byly odstraněny, jen před velkým cihlovým krbem jeden stál. Za ním pak seděl zavalitý muž s drsným, ale upřímným obličejem a hustými, prošedivělými vlasy, v dobře střiženém kabátci z tmavozeleného hedvábí. Ruce měl sepjaté na stole před sebou. Vedle stolu stála štíhlá žena zhruba stejného věku v šedých šatech z jemného sukna s vyšitými bílými kvítky kolem výstřihu. Min usoudila, že to bude místní pán a jeho paní. Venkovská šlechta o něco lépe zpravená o tom, co se děje ve světě, než jejich nájemci a pachtýři.

Stráže je přistrčily před pánův stůl a připojily se k divákům. Dopředu vystoupila žena v šedém a mumlání davu utichlo.

„Všichni dávejte pozor a nastražte uši,“ začala žena, „protože dnes bude urozený pán Gareth Bryne udělovat spravedlnost. Vězeňkyně, jste povolány před soud urozeného pána Brynea.“ Takže ne paní urozeného pána, ale nějaká úřednice. Gareth Bryne? Na toho si Min vzpomínala, býval hlavním kapitánem královniny gardy v Caemlynu. Pokud to samozřejmě byl on. Ohlédla se na Siuan, ale ta upírala oči na široká prkna podlahy přímo před sebou. Ať to byl, kdo chtěl, tenhle Bryne vypadal unaveně.

„Jste obviněny,“ pokračovala žena v šedém, „z neoprávněného vstupu v noci na cizí pozemek, ze žhářství a zničení budovy i jejího obsahu, zabití cenného dobytka, útoku na osobu Admera Nema a zcizení váčku, jenž prý obsahoval zlato a stříbro. Je známo, že útok a krádež byla práce vašeho společníka, jenž unikl, ale vy tři jste před zákonem stejně vinny.“

Odmlčela se, aby její proslov měl ten správný dopad, a Min si vyměnila lítostivý pohled s Leanou. Logain prostě musel přidat k celé té polízanici ještě i krádež. Teď už byl nejspíš v půli cesty do Murandy, jestli ne dál.

Po chvíli žena začala znovu. „Vaši žalobci jsou tu, aby vám čelili.“ Ukázala na shluk Nemů. „Admere Neme, podej svědectví.“

Statný muž se protáhl kupředu se směsicí vlastní důležitosti a rozpaků – popotahoval se za kabátec, kde mu břich napínal dřevěné knoflíky, a rukama si prohrabával řídnoucí vlasy, které mu neustále padaly do čela. „Jak jsem říkal, urozený pane Garethe, bylo to takhle…“

Podal celkem poctivý popis toho, jak je objevil na seníku a nařídil jim odejít, i když Logaina vylíčil dobře o stopu vyššího a jedinou ránu pěstí pozměnil na pěstní souboj, v němž rány přijaté zdatně opětoval. Spadla lucerna, seník vzplál a zbytek rodiny se z domu vyhrnul do předjitřního šera. Vězeňkyně byly jaty, stodola shořela do základů a pak byla objevena ztráta váčku z domu. Vynechal však tu část, jak kolem projížděl družiník urozeného pána Brynea, kdy někteří členové rodiny přinášeli z domu provazy a obhlíželi tři větve.

Když znovu začal líčit „boj“ – tentokrát zřejmě vyhrával – Bryne ho uťal. „To bude stačit, pantáto Neme. Smíš odejít.“

Místo toho se k němu připojila jedna z Nemových žen s kulatým obličejem, ve věku, že by to mohla být Admerova manželka. Obličej měla kulatý, ale měkká nebyla. Byla kulatá jako rendlík či říční oblázek. A byla celá rudá, i když to nebylo jen hněvem. „Pěkně tyhle husy zřež, urozenej pane Garethe, slyšíš? Zpráskej je a cestou do Jornhillu je posaď na dřevěnýho osla!“

„Nikdo tě nepovolal ke svědectví, Maigan,“ zarazila ji ostře žena v šedém. „Toto je soud, ne petiční slyšení. Vy dva s Admerem odstupte. Hned.“ Poslechli, Admer maličko hbitěji než Maigan. Šedě oděná žena se obrátila k Min a jejím společnicím. „Chcete-li připojit svědectví na obranu či s polehčujícími okolnostmi, smíte tak učinit nyní.“ V jejím hlase nebyl ani náznak soucitu, vlastně ani ničeho jiného.

Min čekala, že promluví Siuan – vždy se ujímala vedení a mluvila za všechny – ale Siuan se nepohnula ani nezvedla oči. Místo toho ke stolu přistoupila Leana s očima upřenýma na muže sedícího na druhé straně.

Záda měla rovná jako vždycky, ale její obvyklá chůze – půvabně rázná, pravda, ale pořád rázná – se změnila, jako by se vznášela s náznakem vlnivého pohupování. Její boky a ňadra byly jaksi výraznější. Ne že by se nějak předváděla, prostě způsob, jakým se pohybovala, vás přiměl si všimnout. „Můj pane, jsme tři bezmocné ženy, uprchlice před bouřemi, které zmítají světem.“ Její obvykle řízná mluva byla pryč, nahradilo ji sametově hebké laskání. V tmavých očích měla světlo, jakoby kouřmou výzvu. „Bez groše a ztracené skryly jsme se ve stodole pantáty Nema. Byla to chyba, já vím, ale v noci jsme se bály.“ Menší gesto, polozdvižené ruce dlaněmi směrem k Bryneovi, a působila na okamžik naprosto bezmocně. Ale jen na okamžik. „Ten muž, Dalyn, pro nás byl cizí, opravdu, muž, který nám nabídl ochranu. V těchto dnech musejí mít ženy ochránce, můj pane, ale obávám se, že jsme si nezvolily vhodně.“ Rozšířené oči a prosebný pohled naznačily, že by pro ně on byl lepší. „To on napadl pantátu Nema, můj pane. My bychom byly uprchly, nebo si nocleh odpracovaly.“ Obešla stůl, půvabně poklekla vedle Bryneovy židle, zlehka mu položila prsty na zápěstí a vzhlédla mu do očí. Hlas se jí zachvěl, ale lehoučký úsměv bohatě stačil, aby se každému muži prudce rozbušilo srdce. Ten hlas… navrhoval. „Můj pane, jsme vinny nějakým menším zločinem, ale ne tolik, jak naznačuje obžaloba. Vydáváme se ti na milost. Prosím, můj pane, slituj se nad námi a ochraň nás.“

Dlouhou chvíli se jí Bryne díval do očí. Pak si drsně odkašlal, odsunul židli, vstal a přešel na druhý konec stolu. Vesničané a sedláci se začali vrtět, muži si odkašlávali, jako to učinil jejich pán, a ženy si tiše mumlaly. Bryne se zastavil před Min. „Jak se jmenuješ, děvče?“

„Min, můj pane.“ Zachytila tlumené zavrčení od Siuan a spěšně dodala. „Serenla Min. Každý mi říká Serenla, můj pane.“

„Tvoje matka musela mít předtuchu,“ zabručel s úsměvem. Nebyl první, kdo na její jméno takhle zareagoval. „Chceš nám něco sdělit, Serenlo?“

„Jenom že mě to moc mrzí, můj pane, a vážně to nebyla naše chyba. Všechno to udělal Dalyn. Prosím o slitování, můj pane.“ Vedle Leaniny prosby to působilo chabě – vedle Leanina vystoupení by všechno vypadalo bezvýznamně – ale na nic lepšího se prostě nezmohla. V ústech měla sucho, jaké panovalo venku na ulici. Co když je nechá pověsit?

Bryne kývl a přešel k Siuan, jež stále studovala podlahu. Uchopil její bradu do dlaní a zvedl jí hlavu, aby jí viděl do očí. „A jak se jmenuješ ty, děvče?“

Siuan si s trhnutím uvolnila hlavu a o krok ustoupila. „Mara, můj pane,“ zašeptala. „Mara Tomanes.“

Min tiše zasténala. Siuan byla sice vyděšená, ale přesto na něj hleděla vzdorně. Min zpola čekala, že Bryneovi nařídí, aby je okamžitě nechal jít. Ten se jí zeptal, zda chce něco dodat, a ona to opět nejistým šeptem popřela, ale celou dobu se na něj dívala, jako by tu velela sama. Možná dokázala ovládat jazyk, ale určitě ne oči.

Po chvíli se Bryne odvrátil. „Zaujmi místo vedle svých přítelkyň, děvče,“ přikázal Leaně, když se vrátil ke své židli. Dívka se k nim připojila s výrazem ztělesněného neštěstí a také s něčím, co by Min u kohokoli jiného nazvala lehkým vzdorem.

„Učinil jsem rozhodnutí,“ oznámil Bryne celé místnosti. „Zločiny jsou vážné a nic, co jsem tu vyslechl, fakta nezmění. Když se tři muži vkradou do domu jiného muže, aby mu sebrali svícny, a jeden z nich napadne majitele, všichni tři jsou vinni stejně. Napadenému se musí dostat náhrady. Pantáto Neme, dám ti tolik, aby to stačilo na postavení nové stodoly, a cenu šesti dojnic.“ Sedlákovi se rozzářily oči, dokud Bryne nedodal: „Karalin ti peníze vydá, až bude spokojená s cenami. Jak jsem slyšel, některé dojnice pomalu přestávaly dojit.“ Štíhlá žena v šedém spokojeně kývla. „Za tu bouli na hlavě tě odměním stříbrnou markou. Nestěžuj si,“ dodal rázně, když Nem otevřel ústa. „Maigan ti způsobila mnohem horší kvůli přílišnému pití.“ Diváci jeho poznámku přivítali bouří smíchu, kterou vůbec neutišily Nemovy zahanbené a rozhněvané pohledy, a spíš je ještě povzbudil výraz, s jakým se na manžela koukla Maigan. „Také ti nahradím ten ukradený váček. Hned jak se Karalin ujistí, kolik v něm skutečně bylo.“ Nem a jeho žena vypadali stejně rozzlobeně, ale jazyky drželi za zuby. Bylo jasné, že jim dá, co bude považovat za vhodné. Min opět pocítila naději.

Bryne se opřel o lokty a obrátil pozornost k Min a druhým dvěma ženám. Z jeho pomalé řeči se jí stáhl žaludek. „Vy tři budete pracovat pro mě za běžnou mzdu na úkolech, jimiž vás pověřím, dokud obnos, který za vás musím vydat, nebude splacen. Nemyslete si, že jsem shovívavý. Když mi složíte přísahu, která mě uspokojí, nenechám vás hlídat a můžete pracovat na mém panství. Pokud ne, znamená to pole, kde budete každou chvíli pod dohledem. Mzda je na polích nižší, ale je to vaše rozhodnutí.“

Min v duchu zoufale pátrala po nejslabší přísaze, která by ho mohla uspokojit. Velice nerada rušila slovo za jakýchkoliv okolností, ale hodlala zmizet, jakmile se jí k tomu naskytne příležitost, a nechtěla mít na svědomí příliš těžký hřích křivopřísežnictví.

Leana zřejmě přemýšlela také, ale Siuan jen maličko zaváhala, než poklekla a položila si ruce na srdce. Oči upírala na Brynea a výzva v nich ani maličko nepohasla. „Na Světlo a na svou naději na spasení i znovuzrození přísahám, že ti budu sloužit, jak si budeš přát, tak dlouho, jak si budeš přát, jinak ať ode mne Stvořitel navěky odvrátí tvář a temnota ať pohltí moji duši.“ Její slova, pronášená zadýchaným šeptem, vyvolala naprosté ticho. Neexistovala vážnější přísaha, jen ty, které žena skládala, když se měla stát Aes Sedai, a hůl přísahy ji k nim zavazovala stejně jistě, jako by to byla součást jejího těla.

Leana na Siuan zůstala hledět. Ale pak také padla na kolena. „Na Světlo a na svou naději na spasení i znovuzrození…“

Min se propadala do bahna a pátrala po cestě ven. Složit menší přísahu by bezpochyby znamenalo práci na poli, kdy ji bude někdo neustále hlídat, ale tahle přísaha… Podle toho, co ji učili, porušit ji bylo skoro stejně hrozné jako vražda, možná horší. Jenže žádná cesta ven nebyla. Buď bude přísahat, nebo jí hrozí kdovíkolik let dřiny na poli přes den a být zamčená v noci. Klesla vedle druhých dvou žen a vykoktala ta slova, ale uvnitř vyla. Siuan, ty krávo pitomá! Do čeho jsi mě to dostala teď? Nemůžu tady zůstat! Musím jít za Randem! Ó, Světlo, pomoz!

„No,“ vydechl Bryne, když pronesla poslední slovo, „tohle jsem nečekal. Ale stačí to. Karalin, buď tak hodná a odveď laskavě někam pantátu Nema a zjisti, o kolik si myslí, že přišel. A zařiď přepravu těchto žen na zámek. Za daných okolností, myslím, nebudou stráže nutné.“

Štíhlá žena se na něj znepokojeně podívala, ale zanedlouho již všechny popoháněla ven. Admer Nem a jeho mužští příbuzní se jí drželi nablízku, a Nem se tvářil obzvlášť hrabivě. Nemovic ženy nevypadaly o moc méně lačně, přesto si vyšetřily pár tvrdých pohledů pro Min a ostatní ženy, které, zatímco se místnost vyprazdňovala, zůstaly klečet. Min nevěřila, že by ji nohy dokázaly udržet vestoje. Hlavou se jí neustále honily stejné věty. Ach, Siuan, proč? Nemůžu tady zůstat. Nemůžu!

„Měli jsme tu pár uprchlíků,“ ozval se Bryne, když poslední vesničané odešli. Zaklonil se v židli a pozorně si je prohlížel. „Ale nikdy nebyli tak zvláštní jako vy tři. Domanka. Tairenka?“ Siuan krátce kývla. Obě s Leanou vstaly a štíhlá žena s měděnou pletí si půvabně oprašovala kolena. Siuan jenom stála. Min se podařilo taky zvednout, ale kolena se jí podlamovala. „A ty, Serenlo.“ Znovu se mu při tom jméně objevil na rtech prchavý úsměv. „Pokud jsem dobře poznal tvůj přízvuk, tak jsi odněkud ze západního Andoru.“

„Z Baerlonu,“ zamumlala Min a příliš pozdě se kousla do jazyka. Někdo mohl vědět, že Min je z Baerlonu.

„Neslyšel jsem o ničem, co by lidi na západě nutilo utíkat,“ naznačil Bryne otázku. Když Min mlčela, nenutil ji do odpovědi. „Až si odpracujete dluh, rád si vás ponechám ve službě. Život dokáže být tvrdý k těm, kdo ztratili domov, a dokonce i lůžko komorné je lepší než spát pod keřem.“

„Děkuju ti, můj pane,“ pronesla Leana se zájmem a předvedla tak půvabné pukrle, že dokonce i v hrubých jezdeckých šatech vypadalo jako taneční figura. Min se s těžkým srdcem připojila, ale nevěřila svým kolenům natolik, aby udělala pukrle. Siuan tam jen stála, dívala se na něj a neřekla ani ň.

„Škoda, že váš společník odvedl koně. Čtyři koně by váš dluh trochu umenšili.“

„Byl to cizinec a darebák,“ sdělila mu Leana hlasem vhodným pro mnohem důvěrnější rozhovor. „Já jsem třeba ráda, že můžu vyměnit jeho ochranu za tvoji, můj pane.“

Bryne si ji prohlížel – podle Min oceňujícím pohledem – ale řekl jen: „Na zámku aspoň budete v bezpečí před Nemy.“

Na to žádná odpověď nebyla. Min usoudila, že drhnout podlahy na Bryneově zámku nebude jiné než drhnout podlahy na Nemově statku. Jak se z toho dostanu? Světlo, jak?

Ticho se natahovalo, jen Bryne bubnoval prsty do stolu. Min by si mohla myslet, že neví, co má říct dál, jenomže podle jejího názoru Bryne rozhodně nebyl muž, který by se někdy nechal vyvést z míry. Spíš byl podrážděný, že mu pouze Leana prokazuje nějakou vděčnost. Min usoudila, že z jeho pohledu by jejich trest mohl být mnohem horší. Třeba Leaniny žhavé pohledy a uklidňující tón jistým způsobem zapracovaly, ale Min zjistila, že si přeje, aby ta ženská zůstala stejná jako dřív. Být pověšená za zápěstí na návsi by bylo lepší než tohle.

Konečně se vrátila Karalin a cosi si mumlala. Když Bryneovi podávala zprávu, mluvila pichlavě. „Potrvá celé dny, než z těchhle Nemů dostanu přímou odpověď, urozený pane Garethe. Admer by si vzal pět nových stodol a padesát krav, kdybych ho nechala. Myslím si, že nějaký váček skutečně existoval, ale ohledně toho, kolik v něm bylo…“ Potřásla hlavou a povzdechla si. „Nakonec to zjistím. Joni může vzít děvčata na zámek, jestli jsi s nimi už skončil.“

„Odveď je, Karalin,“ nařídil Bryne vstávaje. „Až je pošleš pryč, připoj se ke mně v cihelně.“ Znovu mluvil vyčerpaně. „Thad Haren říká, že potřebuje víc vody, jestli má dál vyrábět cihly, a jenom Světlo ví, kde ji pro něj najdu.“ Vyšel ze šenku, jako by na trojici žen, jež právě přísahaly, že mu budou sloužit, zcela zapomněl.

Joni, jak se ukázalo, byl onen rozložitý, plešatějící muž, který pro ně přišel do přístřešku, a nyní na ně čekal před hostincem vedle vozíku s vysokými koly, překrytého plachtou napjatou na obručích, s hubeným hnědákem mezi ojemi. Kolem postávalo pár vesničanů, aby se podívali, jak odjíždějí, ale většina se zřejmě vrátila domů, aby unikla panujícímu vedru. Gareth Bryne už byl daleko v zaprášené ulici.

„Joni vás bezpečně doprovodí do zámku,“ sdělila jim Karalin. „Dělejte, co se vám řekne, a nebudete mít těžký život.“ Chvíli si je měřila a tmavé oči měla skoro stejně pronikavé jako Siuan. Pak si pro sebe kývla, jako by ji něco uspokojilo, a odspěchala za Brynem.

Joni jim vzadu přidržel plachtu, ale vylézt a najít si místo k sezení na dně vozíku je nechal bez pomoci. Byla tu jen hrst slámy a těžká plachta zadržovala horko uvnitř. Joni neřekl ani slovo. Vozík se zakolébal, když šplhal na kozlík, zakrytý před nimi plachtou. Min ho zaslechla, jak mlaská na koně, a vozík poskočil kupředu. Kola trochu vrzala a nadskakovala ve vyjetých kolejích.

V plachtě byla vzadu škvíra právě dost velká, aby Min viděla, jak se vesnice zmenšuje a mizí a místo ní se objevují houštiny a oplocená pole. Byla příliš ohromená, aby dokázala promluvit. Siuanina velká věc skončí drhnutím hrnců a podlah. Nikdy té ženě neměla pomáhat, neměla s ní zůstávat. Při první příležitosti měla vyrazit do Tearu.

„No,“ promluvila náhle Leana, „nakonec to nedopadlo tak špatně.“ Zase mluvila rázně jako obvykle, ale v hlase se jí ozýval náznak vzrušení – vzrušení! – a do tváří jí vystoupila červeň. „Mohlo to být lepší, ale chce to cvik.“ Její smích zněl skoro jako zahihňání. „Nikdy jsem si neuvědomila, jaká je to legrace. Když jsem cítila, jak mi buší srdce…“ Natáhla ruku tak, jak ji předtím položila Bryneovi na zápěstí. „Nejspíš jsem se ještě nikdy necítila tak živá, tak vnímavá. Teta Resara říkávala, že muži jsou zábavnější než cokoli jiného, ale dodneška jsem to nechápala.“

Min se držela, jak se s ní vůz kymácel, a jen kulila oči. „Ty ses zbláznila,“ prohlásila nakonec. „Na kolik let jsme se to upsaly? Na dva? Pět? A ty nejspíš doufáš, že je Gareth Bryne stráví tím, že tě bude houpat na koleně! No, já doufám, že tě přes to koleno přehne. Každej den!“ Leanin překvapený výraz Min v nejmenším neuklidnil. Copak čekala, že to Min vezme stejně klidně jako ona? Ale na Leanu se Min doopravdy nehněvala. Otočila se a rozzuřeně se zamračila na Siuan. „A ty! Když se rozhodneš vzdát, tak neuděláš nic malýho. Prostě se vzdáš jako jehně na porážce. Proč sis vybrala tuhle přísahu? Světlo, proč?“

„Protože,“ odpověděla Siuan, „to byla jediná přísaha, u které jsem si byla jistá, že po ní neurčí lidi, aby nás dnem i nocí hlídali, zámek nezámek.“ Ležela zpola natažená na hrubých prknech vozíku a hovořila, jako by to byla ta nejzřejmější věc na světě. A Leana s ní zřejmě souhlasila.

„Ty ji chceš porušit,“ řekla Min po chvíli mlčení. Dostala to ze sebe šeptem, jak byla zděšená, ale i tak se ustaraně podívala na těžký plachtový závěs, jenž zakrýval Joniho. Určitě je nemohl slyšet.

„Hodlám udělat, co musím,“ prohlásila Siuan odhodlaně, ale stejně tiše. „Za dva tři dny, až si budu jistá, že nás zvlášť nesledují, odejdeme. Bojím se, že budeme muset ukrást koně, protože naši jsou pryč. Bryne musí mít dobré stáje. Bude mi to líto.“ A Leana tam jen tak seděla jako kočka se smetanou na fouskách. Musela si to uvědomit hned na začátku. Proto s přísahou neváhala.

„Tobě bude líto, že ukradneš koně?“ ujišťovala se Min ochraptěle. „Ty chceš porušit přísahu, kterou by kromě temnejch druhů každej dodržel, a mrzí tě krádež koní? Nemůžu tomu uvěřit. Já žádnou z vás vlastně neznám.“

„Ty chceš opravdu zůstat a drhnout hrnce?“ zeptala se Leana hlasem stejně tichým. „Když je tam venku Rand s tvým srdcem v kapse?“

Min se mračila. Přála si, aby ty dvě nikdy nezjistily, že je do Randa al’Thora zamilovaná. Občas si přála, aby to sama nikdy nezjistila. Muž, který skoro nevěděl, že žije, takový muž. To, čím byl, jí už nepřipadalo tak důležité jako to, že se na ni nikdy nepodíval dvakrát, ale obojí do sebe vlastně zapadalo. Chtěla říct, že ona přísahu dodrží, že na Randa zapomene na tak dlouho, než si odpracuje dluh. Jenže nedokázala otevřít ústa. Ať shoří! Kdybych ho nikdy nepotkala, nebyla bych teď v takové šlamastyce!

Když už ticho, přerušované pouze pravidelným vrzáním kol a tichým dusotem koňských kopyt, trvalo příliš dlouho a Min začalo vadit, promluvila Siuan. „Chci udělat to, co jsem odpřisáhla. Až dokončím to, co musím udělat nejdřív. Nepřísahala jsem, že mu budu sloužit hned. Dala jsem si pozor, abych to ani nenaznačila, mluvila jsem přesně. Je to jemnůstka, já vím, a Gareth Bryne to nemusí ocenit, ale pořád je to pravda.“

Min ohromením ochabla a nechala se nadhazovat pomalým kodrcáním vozíku. „Ty chceš teď utýct a pak se za pár let vrátit a vydat Bryneovi? Ten chlap prodá tvou kůži koželuhovi. Naše kůže.“ Teprve když to vyslovila, uvědomila si, že Siuanino řešení přijala. Utéct, pak se vrátit a… to nemůžu! Miluju Randa. A on by si ani nevšiml, kdyby mě Gareth Bryne přinutil pracovat ve svých kuchyních po zbytek mého života!

„On není někdo, komu by měl člověk zkřížit cestu, s tím souhlasím,“ povzdechla si Siuan. „Už jsem se s ním jednou setkala. Dneska jsem byla strachy bez sebe, že by mohl poznat můj hlas. Tvář se může změnit, ale hlas ne.“ Udiveně se dotkla tváře, jako to občas dělávala, aniž by si to zřejmě uvědomovala. „Tváře se mění,“ mumlala. Pak promluvila pevnějším tónem. „Už jsem zaplatila vysokou cenu za to, co jsem musela udělat, a za tohle zaplatím taky. Nakonec. Když se můžeš buď utopit, nebo jet na žralokovi, vsedneš na žraloka a doufáš v to nejlepší. To je všechno, Serenlo.“

„Být služka je hodně daleko od toho, co bych si pro sebe do budoucnosti vybrala,“ ozvala se Leana, „ale je to v budoucnosti, a kdo ví, co se může stát do té doby? Až příliš dobře si vzpomínám, jak jsem si myslela, že nemám žádnou budoucnost.“ Na rtech se jí objevil lehký úsměv, oči měla zasněně přimhouřené a její hlas dostal sametový nádech. „Kromě toho si nemyslím, že by naše kůže prodával. Dejte mi pár let cviku a pak chvíli s urozeným pánem Garethem Brynem, a on nás přivítá s otevřenou náručí a uloží ve svých nejlepších komnatách. Zahrne nás hedvábím a nabídne nám kočár na jakoukoli cestu, na kterou budeme chtít jet.“

Min ji nechala jejím představám. Občas měla dojem, že druhé dvě ženy žijí v nějakém snovém světě. Napadlo ji ale něco jiného. Maličkost, ale začínala ji rozčilovat. „Ehm, Maro, pověz mi něco. Všimla jsem si, že se lidi usmívají, když mě oslovuješ tím jménem. Serenla. Udělal to i Bryne a říkal cosi o tom, že máma musela mít předtuchu. Proč?“

„Ve starém jazyce,“ odtušila Siuan, „to znamená ‚umíněná dcera‘. Když jsme se poprvé setkaly, byla v tobě jistá umíněnost. Tak míli široká a míli hluboká.“ A tohle řekla Siuan! Ta nejumíněnější žena na světě! A teď se navíc křenila od ucha k uchu. „Ovšem vypadá to, že ti to prospívá. V příští vesnici bys mohla použít jméno Čalinda. To znamená ‚milé děvče‘. Nebo třeba…“

Vozík náhle poskočil víc než předtím a pak nabral rychlost, jako by kůň nacválal. Poskakujíce jako zrno oddělované na sítu od plev, se na sebe ženy ohromeně zadívaly. Pak se Siuan narovnala a rozhrnula plachtu zakrývající kozlík. Joni byl pryč. Siuan se vrhla na dřevěné sedadlo, popadla opratě a zatáhla, čímž koně na místě zastavila. Min rozhrnula zadní plachtu a rozhlížela se kolem.

Silnice vedla houštinou, spíš menším lesíkem, kde rostly duby, jilmy, borovice a kaliny. Prach z jejich krátkého úprku teprve sedal i na Joniho, který ležel na kraji udusané prašné silnice asi šedesát kroků za nimi.

Min pudově seskočila a rozběhla se dozadu. Poklekla k velkému muži. Ještě dýchal, ale oči měl zavřené a krvácející šrám na spánku se měnil v purpurovou bouli.

Leana Min odstrčila a jistými prsty sáhla Jonimu na hlavu. „Bude žít,“ prohlásila stroze. „Nic není zlomeného, ale až se probere, pár dní ho bude pěkně bolet hlava.“ Sedla si na paty, sepjala ruce a zatvářila se smutně. „Stejně pro něj nemůžu nic udělat. Ať shořím, slíbila jsem si, že už kvůli tomu nebudu brečet.“

„Otázka…“ Min polkla a začala znovu. „Otázka je, jestli ho naložíme na vozík a odvezeme na zámek, nebo – odejdeme?“ Světlo, nejsem o nic lepší než Siuan!

„Mohly bychom ho dovézt na další statek,“ navrhla pomalu Leana.

Došla k nim Siuan a koně vedla, jako by se bála, že ji kousne. Podívala se na muže na zemi a zamračila se. „Z vozu by nikdy nemohl takhle spadnout. Nevidím tu nikde kořen ani kámen, co by to mohly způsobit.“ Začala se rozhlížet mezi stromy kolem nich a z lesíka vyjel muž na vysokém vraném hřebci, vedoucí tři klisny, jednu kosmatou a o dvě dlaně menší než ostatní.

Byl to vysoký muž v modrém hedvábném kabátci, s mečem u boku a kudrnatými vlasy po široká ramena. I přes stopy toho, že k němu byl život hodně tvrdý, byl hezký takovým tím snědým způsobem. A byl to poslední muž, kterého by Min čekala, že tu uvidí.

„Tohle je tvoje práce?“ vyptávala se ho hned Siuan.

Logain se usmál, když přitáhl otěže vedle vozíku, jakkoli v jeho úsměvu nebylo žádné veselí. „Prak je užitečná věc, Maro. Máte štěstí, že jsem tady. Čekal jsem, že se z vesnice hned tak nedostanete a že se pak budete jenom belhat. Vypadá to, že byl místní pán shovívavý.“ Náhle mu tvář ještě víc potemněla a hlas měl tvrdý jako kámen. „Myslely jste si, že vás nechám napospas osudu? Možná jsem měl. Něco jsi mi slíbila, Maro. Chci pomstu, kterou jsi slibovala. Následoval jsem vás při pátrání až na půl cesty k Bouřlivému moři, i když mi nechcete říct, co vlastně hledáte. Neptal jsem se, jak mi hodláš dát, co jsi mi slíbila. Ale tohle ti teď řeknu. Začíná ti docházet čas. Dokonči svoje pátrání rychle a splň sliby, nebo vás nechám, abyste si hledaly vlastní cestu. Rychle zjistíte, že většina vesničanů má jen málo soucitu s cizinci bez měďáku. Tři hezké ženy samy? Jen pohled na tohle,“ dotkl se meče u boku, „vás zachránil víckrát, než vůbec tušíte. Najdi brzy, co hledáš, Maro.“

Na začátku jejich cesty nebyl zdaleka tak nafoukaný. Tehdy byl pokorně vděčný za jejich pomoc – tedy natolik pokorný, jak to jen muž jako Logain dokázal. Vypadalo to, že díky času – a nulovým výsledkům – se jeho vděčnost vytrácí.

Siuan před ním pohledem neuhnula. „Doufám v to,“ řekla pevně. „Ale jestli chceš odejít, nechej tu naše koně a běž! Jestli si nepřeješ veslovat, tak vypadni z člunu a plav si! Uvidíme, jak daleko se se svou pomstou dostaneš sám.“

Logain sevřel velké ruce na otěžích, až Min docela dobře slyšela, jak mu lupe v kloubech. Třásl se, jak se snažil udržet emoce na uzdě. „Ještě chvíli zůstanu, Maro,“ prohlásil nakonec. „Ještě chvilku.“

Na okamžik mu kolem hlavy, pouze pro Mininy oči, zaplála aura, zářící zlatá a modrá koruna. Siuan a Leana samozřejmě neviděly nic, i když věděly, co Min dokáže. Občas kolem lidí vídávala věci – říkala tomu vidění – obrazy či auru. Někdy jí bylo jasné, co znamenají. Že se tato žena vdá. Tamten muž zemře. Maličkosti či velké věci, veselé či smutné, ale nikdy netušila ani náznak či důvod, kdo, kde ani kdy. Aes Sedai a strážci kolem sebe vždycky měli auru, většina ostatních lidí téměř nikdy. Ne vždy bylo příjemné to vědět.

Logainovu auru už viděla dřív a tušila, co znamená. Nadcházející slávu. Ale u něj, ze všech lidí, to rozhodně vůbec nedávalo smysl. Jeho kůň, meč i kabátec pocházeli ze hry v kostky, i když si Min nebyla jistá, jak poctivá ta hra byla. Nic jiného neměl, a také žádné vyhlídky kromě Siuaniných slibů, a jak by je mohla Siuan splnit? Prostě to nedávalo smysl.

Logainovi se vrátila dobrá nálada tak rychle, jako zmizela. Z opasku vytáhl naditý, hrubě tkaný váček a zamával jím ženám před očima. „Získal jsem trochu peněz. Chvíli nebudeme muset spát ve stodolách.“

„Slyšely jsme o tom,“ zavrčela suše Siuan. „Asi jsem od tebe neměla čekat nic lepšího.“

„Ber to jako příspěvek ke svému pátrání.“ Siuan natáhla ruku, ale on si s lehce posměšným úsměvem přivázal váček zase k opasku. „Nechci, aby sis pošpinila ruku ukradenými penězi, Maro. Kromě toho, takhle si třeba můžu být jistější, že neutečete vy a neopustíte mě.“ Siuan se tvářila, že by dokázala překousnout hřebík vejpůl, avšak neřekla nic. Logain se postavil ve třmenech a zadíval se po silnici směrem ke Korským Pramenům. „Blíží se sem stádo ovcí a dva kluci. Musíme vyrazit. Ti tu zprávu roznesou tak rychle, jak rychle dokážou utíkat.“ Znovu se posadil a shlédl na Joniho, který byl stále v bezvědomí. „A seženou pomoc tomuhle chlápkovi. Myslím, že jsem ho nezasáhl moc tvrdě, aby mu to nějak vážně ublížilo.“

Min potřásla hlavou. Neustále ji překvapoval. Nikdy by ji nenapadlo, že muži, jemuž právě nakřápl hlavu, věnuje ještě nějakou myšlenku.

Siuan a Leana nemarnily čas, hned se šplhaly do vysokých sedel, Leana na grošovanou bělku, kterou pojmenovala Sněženka, Siuan na Bělu, tu malou a kosmatou. Siuan se na koně škrábala s mnohem většími obtížemi než Leana. Rozhodně nebyla žádná jezdkyně. Po týdnech v sedle s Belou stále zacházela jako s ohnivým válečným hřebcem. Leana vedla Sněženku s lehkostí. Min věděla, že je někde mezi těmi dvěma. Vyšplhala na Růženku, svou kaštanku, s mnohem větším půvabem než Siuan a mnohem menším než Leana.

„Myslíš, že po nás půjde?“ zeptala se Min, když klusem vyrazili k jihu, pryč od Korských Pramenů. Mířila svou otázkou na Siuan, ale odpověděl jí Logain.

„Ten místní pán? Podle mne vás nepovažuje za dost důležité. Jistě, může někoho poslat, a určitě rozešle váš popis. Pojedeme, jak nejdál to půjde, než zastavíme, a zítra zase.“ Zřejmě se ujímal vedení.

„My nejsme dost důležité,“ zavrčela Siuan a neohrabaně nadskakovala v sedle. Možná měla obavy z Běly, ale pohled, který vrhla Logainovi na záda, jasně říkal, že si autoritu nenechá upírat dlouho.

Min pro sebe doufala, že je Bryne bude považovat za zcela nedůležité. Nejspíš i považoval. Pokud nikdy nezjistí jejich pravá jména. Logain pobídl hřebce do rychlejšího kroku a Min totéž udělala s Růženkou, aby s ním udržela krok, a začala uvažovat o tom, co je čeká, a ne o tom, co se stalo.

Gareth Bryne si zastrčil kožené rukavice za opasek s mečem a z psacího stolu zvedl sametový klobouk s ohrnutou krempou. Ten klobouk byl podle poslední caemlynské módy. Karalin na to dohlížela. Jeho móda nezajímala, ale ona si myslela, že by se měl oblékat podle svého postavení, takže mu každé ráno nachystala hedvábí a aksamit.

Když si dával klobouk s vysokou střechou na hlavu, zahlédl v jednom z oken pracovny svůj nejasný odraz. Hodilo se, že byl tak rozvlněný a slabý. Ať mhouřil oči, jak chtěl, šedý klobouk a šedý hedvábný kabátec s vyšitými stříbrnými spirálami na rukávcích a límci ani zdaleka nepřipomínaly přílbu a zbroj, na něž byl zvyklý. To už skončilo. A tohle… tohle je prostě něco, co vyplní volný čas. To je všechno.

„Opravdu chceš tohle udělat, urozený pane Garethe?“

Obrátil se od okna ke Karalin, stojící u svého psacího stolu naproti jeho. Na stole se jí hromadily účetní knihy panství. Vedla jeho panství celá léta, zatímco byl pryč, a nepochybně to zvládala mnohem lépe, než by to kdy dokázal on.

„Kdybys je byl poslal pracovat pro Admera Nema, jak vyžaduje zákon,“ pokračovala Karalin, „tohle by tě vůbec nemuselo zajímat.“

„Jenže já to neudělal,“ namítl. „A neudělal bych to, ani kdybych to mohl zopakovat. Víš stejně dobře jako já, že Nem a chlapi z jeho rodiny by se ta děvčata snažili dnem i nocí zahnat do rohu. A Maigan a ostatní ženské by jim ze života udělaly Jámu smrti, tedy pokud by všechny tři náhodou nespadly do studny a neutopily se.“

„Ani Maigan by nepoužila studnu,“ podotkla suše Karalin, „ne při tom, jaké je poslední dobou počasí. Ale chápu, co tím myslíš, urozený pane Garethe. Nicméně ony mají náskok většinu dne a noc a mohly utéct libovolným směrem. Když o nich rozešleš zprávu, brzy je najdeš. Jestli je možné je najít.“

„Thad to dokáže.“ Thadovi bylo přes sedmdesát, ale stále byl schopen vystopovat včerejší vítr na kamení i v měsíčním světle, a ještě moc rád přenechá svou cihelnu synovi.

„Když myslíš, urozený pane Garethe.“ Karalin s Thadem moc nevycházela. „No, až je přivedete zpátky, v každém případě je v domě využiju.“

Něco v jejím hlase, přes to, jak byl lhostejný, zbystřilo Bryneovu pozornost. Náznak uspokojení. Prakticky ode dne, kdy se vrátil domů, mu Karalin začala představovat celé zástupy hezkých komorných i děveček, které byly všechny ochotné, ba přímo dychtivé pomoct urozenému pánovi zapomenout na jeho bídu. „Jsou to křivopřísežnice, Karalin. Bojím se, že to pro ně znamená pole.“

Když popuzeně stiskla rty, jeho podezření se potvrdilo, ale žena dál mluvila nedbalým tónem. „Ty druhé dvě možná, urozený pane Garethe, ale poslat na pole to domanské děvče by bylo plýtvání. Velmi by se hodila jako posluha u stolu. Je to nesmírně hezká mladá žena. Ale samozřejmě se stane, jak si přeješ.“

Takže tuto dívku mu Karalin vybrala. Nesmírně hezká mladá žena, to určitě. I když se maličko lišila od domanských žen, s nimiž se dosud setkal. Kratičké zaváhání tady, támhle zase maličko rychlejší. Skoro jako by teprve teď poprvé zkoušela svoje umění. To bylo samozřejmě nemožné. Domanské ženy cvičily dcery, jak si omotat muže kolem prstu, téměř od kolébky. Ne že by to nefungovalo, to Bryne připouštěl. Kdyby mu ji Karalin podstrčila mezi děvečkami… nesmírně hezká.

Tak proč se mu před očima neobjevoval její obličej? Proč pořád myslel na dvé modrých očí? Vyzývala ho, jako by si přála, aby měla meč, vystrašená, ale odmítající se strachu poddat. Mara Tomanes. Byl si jistý, že ona slovo dodrží i bez přísah. „Přivedu ji zpět,“ zamumlal si pro sebe. „Zjistím, proč porušila přísahu.“

„Jak říkáš, můj pane,“ opáčila Karalin. „Myslela jsem si, že by se hodila za komornou do tvé ložnice. Sela je už trochu stará, než aby pořád běhala nahoru a dolů po schodech a sháněla ti všechno, co potřebuješ na noc.“

Bryne zamrkal. Cože? Aha. Ta domanská dívka. Potřásl hlavou nad Karalininou hloupostí. Ale choval se snad on méně hloupě? Byl tady pánem. Měl by tu zůstat a starat se o své lidi. Jenomže Karalin se o ně po všechna ta léta, co byl pryč, dokázala postarat lépe, než by to kdy uměl on. Znal tábory, vojáky a tažení, a možná věděl něco málo o tom, jak proplouvat dvorními intrikami. Karalin měla pravdu. Měl by sundat meč i ten šaškovský klobouk a nechat Karalin, aby napsala jejich popis a…

Místo toho řekl: „Dávej dobrý pozor na Admera Nema a tu jeho rodinku. Pokusí se tě ošidit, co to jen půjde.“

„Jak říkáš, můj pane.“ Slova byla dokonale uctivá. Tónem mu však naznačovala, ať jde učit svého dědečka stříhat ovce. Bryne s pochechtáváním vyšel ven.

Zámek byl ve skutečnosti jen značně přerostlý statek, dvě neuspořádaná poschodí z cihel a kamene pod břidlicovou střechou, která byla upravována s každým pokolením rodu Bryneů. Rod Bryneů vlastnil tuto půdu – či půda vlastnila jej – od té doby, kdy byl před tisíci lety Andor vyrván z trosek říše Artuše Jestřábí křídlo, a po celou tu dobu vysílal své syny, aby bojovali v andorských válkách. On už sice v žádných válkách bojovat nebude, ale pro rod Bryneů bylo i tak pozdě. Proběhlo příliš mnoho válek, příliš mnoho bitev. On byl posledním výhonkem rodu. Neměl ženu, syna ani dceru. Rod s ním končil. Všechno musí jednou skončit. Kolo času se otáčí.

Na kameny vydlážděném nádvoří před zámkem čekala u osedlaných koní dvacítka mužů. Většinou to byli muži s vlasy ještě šedivějšími, než měl Bryne, pokud vůbec měli vlasy. Všechno to byli zkušení vojáci, bývalí kaprálové, velitelé švadron a korouhevníci, kteří s ním sloužili někdy během jeho kariéry. Úplně vpředu, s obvazem kolem spánků, stál Joni Šagrin, jenž býval starším korouhevníkem u královniny gardy, i když Bryne s určitostí věděl, že jeho dcery pověřily svoje děti, aby ho udržely v posteli. Byl jedním z mála, kdo měl rodinu, ať tady, či jinde. Většina ostatních se rozhodla jít znovu sloužit pod Brynem, než by svoje penze propíjela nad vzpomínkami, které by nechtěl slyšet nikdo kromě jiného vysloužilého vojáka.

Všichni měli přes kabátce opasky s meči a pár jich drželo dlouhá ratiště kopí s ocelovými hroty, jež do dnešního rána celá léta visela na zdi. Za každým sedlem byla přivázána stočená tlustá přikrývka a nadité sedlové brašny, a taky rendlík nebo kotlík a plné měchy s vodou, jako by se chystali na vojenské tažení místo na týdenní výlet, na němž měli chytit trojici žen, které zapálily stodolu. Tady dostali možnost znovu si oživit staré časy, nebo to alespoň předstírat.

Uvažoval, jestli i jej právě tohle nevyhnalo ven. Rozhodně byl příliš starý, aby se vydával na honbu za hezkýma očima patřícíma ženě dost mladé, aby mohla být jeho dcerou. Možná i vnučkou. Tak velký blázen nejsem, řekl si pevně. Karalin tu věci zvládne lépe, když se jí nebudu plést do cesty.

Dubovou alejí vedoucí k silnici se přiřítil vyzáblý kaštanový valach a jezdec sjel ze sedla dřív, než se zvíře úplně zastavilo. Muž sice klopýtl, ale podařilo se mu položit si pěst na srdce ve správném zasalutování. Barim Halle, jenž pod ním před lety sloužil jako starší kaprál, byl tuhý a šlachovitý, s hlavou jako kožovité vajíčko a bílým obočím, které se mu snažilo vynahradit nedostatek vlasů. „Tebe povolali zpátky do Caemlynu, můj hlavní kapitáne?“ funěl.

„Ne,“ odpověděl Bryne ostře. „Co si myslíš, vrazit si sem, jako bys měl za patama cairhienskou kavalerii?“ Někteří z koní začali tančit, jak pochytili hnědákovu náladu.

„Nikdy jsem tolik neuháněl, leda když jsme honili my je, můj pane.“ Barim se přestal křenit, jakmile si uvědomil, že se druhý muž nesměje. „No, můj pane, viděl jsem koně, a tak jsem si řek…“ Muž se znovu podíval Bryneovi do tváře a větu nedokončil. „No, vlastně mám taky ňáký zprávy. Byl jsem tuhle v Nových Brémách na návštěvě u sestry a zaslech jsem spoustu věcí.“

Nové Brémy byly starší než Andor – „staré“ Brémy byly zničeny za trollockých válek tisíc let před Artušem Jestřábí křídlo – a bylo to dobré místo, když se chtěl člověk dozvědět, co je nového. Středně velké pohraniční městečko ležící kus na východ od jeho panství na silnici z Caemlynu do Tar Valonu. Dokonce i při současném Morgasině přístupu po této silnici kupci jezdili dost často. „Tak ven s tím, člověče. Jestli máš nějaké novinky, oč jde?“

„Ehm, jenom jsem se snažil přijít na to odkud začít, můj pane.“ Barin se nevědomky narovnal, jako by podával hlášení. „Nejdůležitější asi bude, že prej padl Tear. Aielani dobyli samotnej Kámen a Meče, jehož se nelze dotknout, se někdo určitě dotknul. Povídá se, že prej ho někdo tasil.“

„Tasil ho Aielan?“ ujišťoval se nevěřícně Bryne. Každý Aiel by raději zemřel, než by se dotkl meče. Za aielské války to sám viděl na vlastní oči. I když se povídalo, že Callandor vlastně vůbec není meč. Ať to znamenalo cokoliv.

„To neříkali, můj pane. Slyšel jsem taky jména. Ren něco, to bylo nejčastější. Ale mluvili o tom jako o něčem, co se doopravdy stalo, asi to nebude jenom drb. Všichni to líčili, jako kdyby o tom věděli najisto.“

Bryne svraštil obočí a zamračil se. Jestli to byla pravda, tak to bylo opravdu vážné. Pokud byl Callandor tasen, potom se Drak znovu zrodil. Podle proroctví to znamenalo, že se blíží Poslední bitva, že se osvobozuje Temný. Drak Znovuzrozený zachrání svět, tak se pravilo v proroctvích. A zničí ho. To samo o sobě byla zpráva natolik důležitá, aby Halla donutila vyrazit cvalem, když si to v hlavě konečně přebral.

Svraštělý chlapík však ještě neskončil. „Taky sem dorazila zpráva z Tar Valonu, a je skoro taky tak velká, můj pane. Povídá se, že je nová amyrlin. Elaida, můj pane, co dělala rádkyni královně.“ Halle náhle zamrkal a spěšně pokračoval. Morgasa byla zakázané území, každý na panství to věděl, i když to Bryne nikdy neřekl nahlas. „Povídá se, že stará amyrlin, Siuan Sanče, byla utišená a popravená. A taky umřel Logain. Ten falešnej Drak, co ho vloni chytili a zkrotili. Mluví se o tom, jako kdyby to byla pravda, můj pane. Někteří tvrdí, že byli v Tar Valonu, když se tohle všecko semlelo.“

Tahle zpráva o Logainovi nebyla zvlášť důležitá, i když začal v Ghealdanu válku tím, že se prohlásil za Draka Znovuzrozeného. V posledních pár letech se falešných Draků objevilo několik. Avšak Logain mohl usměrňovat. To byl fakt. Dokud ho Aes Sedai nezkrotily a neodřízly od jediné síly, takže už nemohl usměrňovat dál. Povídalo se, že muži jako on, ať už falešní Draci, nebo ubožáci, které sebraly červené adžah, nikdy nežili dlouho. Prý přestali chtít žít dál.

Ale to se Siuan Sanče bylo nové. Setkal se s ní před třemi lety. Byla to žena, která vyžadovala poslušnost a neudávala žádné důvody. Tuhá jako stará holínka, s jazykem jako pilník a povahou vzteklou jako medvědice s bolavým zubem. Bryne by čekal, že každou povýšeneckou uchvatitelku roztrhá na kusy holýma rukama. Utišení bylo stejné jako zkrocení u muže, ale mnohem vzácnější. Zvláště u amyrlin. Věž připouštěla, že pouze dvě amyrlin za tři tisíce let skončily stejně, i když nejspíš další dva tucty Aes Sedai zapřely. Avšak poprava navrch k utišení vypadala nadbytečná. Povídalo se, že ženy nepřežívají utišení o nic lépe než muži zkrocení.

Ze všeho čišely potíže. Každý věděl, že Bílá věž má spojence, na provázcích že má přivázané trůny a mocné pány i paní. Když byla nová amyrlin povýšena tímto způsobem, někteří se určitě pokusí zjistit, jestli je Aes Sedai pořád sledují tak pozorně. A jakmile ten chlapík v Tearu udusí všechnu opozici – ne že by jí tam bylo moc, pokud opravdu dobyl Kámen – vytáhne buď proti Illianu, nebo Cairhienu. Otázkou však bylo, jak rychle se dokáže pohnout? Budou se síly sbírat proti němu, nebo pro něj? Musel být skutečným Drakem Znovuzrozeným, avšak rody půjdou jak za ním, tak proti němu, a prostý lid také. A jestli navíc kvůli Věži vypuknou nějaké žabomyší války…

„Starý blázne,“ zamumlal Bryne. Když si všiml, jak sebou Barim trhl, dodal: „Ty ne. Jiný starý blázen.“ Nic z toho už nebyla jeho věc. Musel se jenom rozhodnout, ke komu se připojí rod Bryneů, až nadejde čas. Ne že by na tom někomu záleželo, Bryneovi nebyli nikdy mocný rod, ani zvlášť velký.

„Ehm, můj pane?“ Barim se ohlédl na muže čekající u koní. „Myslíš, že bys mě moh potřebovat, můj pane?“

Aniž se vůbec zeptal kde nebo proč. Nebyl sám, koho prostý život na venkově nudil. „Dožeň nás, až si dáš do pořádku výstroj. Zatím zamíříme na jih po Čtverkrálské silnici.“ Barim zasalutoval a vrhl se pryč. Koně táhl za sebou.

Bryne nasedl a jen mlčky mávl rukou a muži se za ním seřadili do dvojstupu, když zamířil dubovou alejí od zámku. Bryne hodlal získat pár odpovědí. I kdyby měl tuhle Maru chytit za krk a zatřást s ní, on ty odpovědi dostane.

Když se křídla brány andorského královského paláce rozevřela a její kočár vjel dovnitř, vznešená paní Alteima se uvolnila. Nebyla si jistá, zda se brána otevře. Rozhodně trvalo dost dlouho, než dovnitř zanesli zprávu, a ještě déle, než dostala odpověď. Její komorná, hubená dívka, kterou přijala tady v Caemlynu, kulila oči a málem na sedadle naproti ní nadskakovala vzrušením z toho, že opravdu vjíždějí do paláce.

Alteima s třesknutím otevřela krajkový vějíř a snažila se ochladit. Do poledne bylo stále daleko a vedro ještě zesílí. A to vždycky považovala Andor za chladný. Naposledy si spěšně znovu přeříkala, co hodlá vykládat. Byla to hezká žena – věděla přesně, jak hezká – s velkýma hnědýma očima, díky nimž ji někteří lidé mylně považovali za nevinnou, dokonce neškodnou osůbku. Alteima věděla, že není ani jedno, ale docela se jí hodilo, když tomu ostatní věřili. Zvláště tady a teď. Tento kočár ji stál téměř celý zbytek zlata, které se jí podařilo vzít s sebou, když prchala z Tearu. Jestli se měla znovu uvést, potřebovala mocné přátele, a v Andoru nebyl nikdo mocnější než žena, kterou sem přišla navštívit.

Kočár zastavil u fontány na arkádami lemovaném nádvoří a sloužící v červenobílé livreji jí chvátal otevřít dvířka. Alteima se na nádvoří ani na sloužícího skoro nepodívala. Cele se soustředila na schůzku, která ji čekala. Černé vlasy jí zpod těsně padnoucího, perličkami pošitého čepečku spadaly na záda, a další perly lemovaly maličké záhyby hedvábného roucha s vysokým límečkem barvy mořské zeleně. Jednou se již s Morgasou setkala, kratičce, před pěti lety při státní návštěvě. Morgasa byla žena, z níž vyzařovala moc, byla odtažitá a důstojná, jak jen mohl člověk od královny očekávat, a také upjatá, tím andorským způsobem. Což znamenalo formální. Po městě kolovaly řeči, že má milence – zřejmě to nebyl všeobecně oblíbený muž – což se tedy příliš nehodilo. Ale z toho, na co se Alteima pamatovala, by měla obřadnost roucha – i vysoký límeček – Morgasu potěšit.

Jakmile stála Alteima střevíčky pevně na dlažebních kamenech, seskočila dolů komorná Kara a začala jí upravovat záhyby na šatech. Alteima nakonec prudce zavřela vějíř a pleskla ji přes zápěstí. Nádvoří se pro tohle vůbec nehodilo. Kara, takové hloupé jméno, uskočila, s raněným výrazem si tiskla zápěstí a do očí jí vhrkly slzy.

Alteima podrážděně stiskla rty. To děvče ani nevědělo, jak přijmout mírné napomenutí. Klamala sama sebe, to děvče prostě bude muset vyměnit. Byla příliš zřejmě necvičená. Jenomže urozená dáma potřebuje komornou, zvlášť když se chce odlišit od davu ostatních uprchlíků v Andoru. Viděla muže i ženy dřít se na slunci, dokonce žebrat v ulicích, a na sobě měli ještě zbytky cairhienského vznešeného šatu. Měla dojem, že jednoho či dva dokonce poznala. Třeba by mohla do služby přijmout někoho z nich. Kdo by mohl znát povinnosti komorné urozené dámy lépe než urozená dáma? Když už tyto ženy musely pracovat vlastníma rukama, měly by po takové možnosti skočit. Mohlo by být dokonce zábavné mít bývalou „přítelkyni“ za komornou. Pro dnešek ale už bylo příliš pozdě. A necvičená komorná, místní dívka, prozrazovala až příliš jasně, že Alteima je na dně s penězi, sama jen krůček od těch žebraček.

Nasadila výraz ustarané laskavosti. „Ublížila jsem ti, Karo?“ zeptala se sladce. „Zůstaň tady u kočáru a pofoukej si to zápěstí. Někdo ti určitě přinese studenou vodu na napití.“ Přihlouplá vděčnost na dívčině tváři byla ohromující.

Muži v livrejích, velmi dobře vycvičení, stáli a hleděli do prázdna. Přesto se zpráva o Alteimině laskavosti rozšíří, pokud vznešená paní něco věděla o služebnictvu.

Objevil se před ní vysoký mladý muž v červeném kabátci s bílým límcem, ve vyleštěném kyrysu královniny gardy, a s rukou na jílci meče se jí uklonil. „Jsem gardový poručík Tallanvor, vznešená paní. Půjdeš-li se mnou, doprovodím tě ke královně Morgase.“ Nabídl jí rámě, jež Alteima přijala, ale jinak si ho skoro neuvědomovala. Vojáci ji nezajímali, pokud to nebyli generálové a šlechtici.

Jak ji prováděl širokými chodbami zdánlivě plnými spěchajících mužů a žen v livrejích – dávali si samozřejmě pozor, aby jí nevstoupili do cesty – Alteima nenápadně zkoumala jemné nástěnné koberce, slonovinou vykládané truhlice a skříně, mísy a vázy z tepaného zlata či stříbra nebo tenkého porcelánu Mořského národa. Královský palác nestavěl na odiv tolik bohatství jako Tearský Kámen, ale Andor byl pořád bohatá země, možná dokonce stejně bohatá jako Tear. Nějaký starší urozený pán by se hodil, urozený pán, jehož by ještě mladá žena, možná maličko bez ducha a nejistá, snadno zpracovala. Urozený pán s rozlehlým panstvím. To by bylo pro začátek, než si najde něco přímo v místě, kterým se v Andoru táhnou provázky moci. Pár slov, jež před lety vyměnila s Morgasou, nebyla právě nejlepší úvod, ale ona měla to, co mocná královna musí chtít a potřebovat. Informace.

Konečně ji Tallanvor uvedl do velké komnaty s vysokým stropem pomalovaným ptáčky, obláčky i modrou oblohou, kde před krbem z leštěného bílého mramoru stála ozdobně vyřezávaná a pozlacená křesílka. Kousek Alteiminy mysli si s pobavením všiml, že široký, rudozlatý vázaný koberec je tairenská práce. Mladý muž poklekl. „Má královno,“ ohlásil náhle drsným hlasem, „jak jsi nařídila, přivádím vznešenou paní Alteimu z Tearu.“

Morgasa ho pokynem ruky propustila. „Vítej, Alteimo. Ráda tě zase vidím. Posaď se a promluvíme si.“

Alteima se vzmohla na pukrle a zamumlala poděkování, než usedla. V nitru se užírala závistí. Pamatovala si Morgasu jako přitažlivou ženu, ale zlatovlasá krasavice před ní jí prozradila, jak moc ta vzpomínka vybledla. Morgasa byla růže v plném květu, snadno zastínila každou květinu v okolí. Alteima mladému vojákovi rozhodně nekladla za vinu, že cestou ven klopýtal. Byla ráda, že odešel, takže si je nebude prohlížet a srovnávat.

Ale byly tu i změny. Dost velké změny. Morgasa, z milosti Světla královna Andoru, obránkyně říše, ochránkyně lidu, hlava rodu Trakandů, tak odtažitá, důstojná a upjatá, teď na sobě měla měňavé bílé hedvábí, které odhalovalo tolik z jejího poprsí, že by se za to šenkýřka v Maule styděla. Roucho jí lnulo k bokům a stehnům tak těsně, že by se hodilo pro tarabonskou tanečnici. Klepy byly očividně pravdivé. Morgasa měla milence. A že se tolik změnila, bylo jasným důkazem, že se snaží toho Gaebrila potěšit, ne přimět jeho, aby potěšil ji. Z Morgasy stále vyzařovala moc a její přítomnost vyplňovala místnost, ale ty šaty obojí jaksi umenšily.

Alteima byla dvojnásob ráda, že má vysoký límeček. Žena natolik zotročená nějakým mužem by mohla vybuchnout žárlivým vztekem při sebemenší provokaci, nebo i bez ní. Jestli se Alteima setká s Gaebrilem, zachová se k němu s největší možnou lhostejností, jakou zdvořilost dovoluje. Dokonce i kdyby na ni jen padlo podezření, že myslí na to, jak Morgase přetáhnout milence, mohla by se ocitnout v rukou mistra ostrého meče místo bohatého manžela s chatrným zdravím. Ostatně, ona by udělala totéž.

Žena v červenobílé livreji přinesla víno, vynikající murandské, a nalila ho do křišťálových číší, do nichž byl hluboko vyrytý kráčející andorský lev. Když si Morgasa brala číši, Alteima si všimla jejího prstenu, zlatého hada požírajícího vlastní ocas. Prsten s Velkým hadem nosily některé ženy, které se cvičily v Bílé věži, mezi nimi i Morgasa, aniž by se samy staly plnoprávnými Aes Sedai. Byla to tisíciletá tradice, že se královny Andoru cvičily ve Věži. Ale každý měl na rtech povídačky, že se Morgasa s Tar Valonem rozešla, a kdyby chtěla, mohla by královna snadno rozdmýchat pocity namířené proti Aes Sedai. Proč tedy pořád nosí ten prsten? Alteima si hodlala dávat pozor na jazyk, dokud nebude znát odpověď.

Žena v livreji odešla na druhý konec sálu, sice z doslechu, ale zůstala dost blízko, aby viděla, až bude potřeba víno dolít.

Morgasa se napila. „Je to dávno, co jsme se setkaly,“ pravila. „Má se tvůj manžel dobře? Je tu v Caemlynu s tebou?“

Alteima rychle pozměnila plány. Nemyslela si, že Morgasa vůbec ví, že má nějakého manžela, ale vždycky jí to myslelo rychle. „Tedosian se měl dobře, když jsem ho viděla naposledy.“ Světlo dej, ať umře brzy. Stejně ale mohla pokračovat. „Byl v jistém podezření, že sloužil tomu Randu al’Thorovi, a to je nebezpečná propast, chceš-li stát zároveň na obou stranách. No, tenhle Rand al’Thor už nechal pověsit i pány, jako by to byli obyčejní zločinci.“

„Rand al’Thor,“ přemítala tiše Morgasa. „Jednou jsem se s ním setkala. Nevypadal jako někdo, kdo se prohlásí za Draka Znovuzrozeného. Byl to vyděšený ovčáček, který se snažil nedávat najevo strach. Ale když se tak nad tím zamyslím, vypadal, že hledá nějakou – cestu ven.“ Obrátila pohled modrých očí dovnitř. „Elaida mě před ním varovala.“ Zřejmě si neuvědomila, že poslední slova pronesla nahlas.

„Elaida byla tehdy tvoje rádkyně?“ zeptala se opatrně Alteima. Věděla, že tomu tak bylo, a právě proto bylo ještě těžší uvěřit řečem o rozkolu. Musela zjistit, jestli to je pravda. „Vyměnila jsi ji, když je teď amyrlin?“

Morgasa náhle prudce zaostřila pohled. „To tedy ne!“ Vzápětí jí hlas zase změkl. „Moje dcera Elain se cvičí ve Věži. Už byla povýšena mezi přijaté.“

Alteima zamávala vějířem a doufala, že jí na čele nevyrazil pot. Jestliže Morgasa sama pořádně neví, co k Věži cítí, neexistovala pro Alteimu bezpečná půda. Její plány se třepotaly na pokraji srázu.

Pak ji Morgasa zachránila. „Říkáš, že tvůj manžel měl ohledně Randa al’Thora dvojaké úmysly. A co ty?“

Alteima si málem oddechla úlevou. Morgasa se možná s tímhle Gaebrilem chovala jako nevychovaná holka ze statku, ale když došlo na moc a možné ohrožení říše, zdravý rozum ji neopustil. „V Kameni jsem ho samozřejmě pozorně sledovala.“ To by mělo zasít semínko, pokud je vůbec bylo třeba sázet. „Může usměrňovat, a muže, který je schopen usměrňovat, je vždycky třeba se bát. A přesto je to Drak Znovuzrozený. O tom není pochyb. Kámen padl, a když k tomu došlo, on třímal v ruce Callandor. Proroctví… Bojím se, že musím nechat rozhodnutí ohledně toho, jak naložit s Drakem Znovuzrozeným, na těch, kdo jsou moudřejší než já. Vím jen, že se bojím zůstat tam, kde vládne on. Dokonce ani vznešená paní Tearu se nemůže odvahou rovnat královně Andoru.“

Zlatovlasá žena se na ni vychytrale podívala, až se Alteima polekala, že to s lichocením přehnala. Někteří lidé to neměli rádi tak otevřeně. Ale Morgasa se jen opřela v křesle a upila vína. „Pověz mi o něm, o tom muži, který nás má zachránit, a přitom nás zničit.“

Úspěch. Nebo aspoň jeho začátek. „Je nebezpečný, to je mimo jakoukoliv pochybnost, a v jediné síle je mocný. Lev taky vypadá líný, ospalý, dokud náhle nezaútočí. Potom je rychlý a silný. Rand al’Thor vypadá nevinně, ne však líně, a naivně, nikoliv ospale, ale když zaútočí… nemá vůbec žádnou úctu k osobě či postavení. Nepřeháněla jsem, když jsem říkala, že nechal pověsit i vznešené pány. Je to strůjce anarchie. V Tearu za jeho nových zákonů může být před soudce pohnán dokonce i vznešený pán nebo paní, aby zaplatili pokutu i něco horšího, když je obviní třebas ten poslední rolník nebo rybář. On…“

Držela se přísně pravdy, jak ji viděla ona. Když to bylo nutné, dokázala mluvit pravdu stejně jako lhát. Morgasa upíjela víno a poslouchala. Alteima si mohla myslet, že se jenom tak nedbale povaluje, ale v jejích očích bylo jasně vidět, jak pozorně vnímá každé slovo a ukládá si je do paměti. „Musíš pochopit,“ dokončila Alteima, „že jsem se jenom dotkla povrchu. Rand al’Thor a to, co napáchal v Tearu, je námět na celé hodiny.“

„Dostaneš je,“ přislíbila Morgasa a Alteima se v duchu usmála. Úspěch. „Je pravda,“ pokračovala královna, „že s sebou do Kamene přivedl Aiely?“

„Ach ano. Veliké divochy s tvářemi polovinu času zakrytými, a dokonce i jejich ženy by tě dokázaly zabít stejně snadno jako se na tebe podívat. Chodili za ním jako nějací pejsci, každého terorizovali a z Kamene sebrali, co se jim zalíbilo.“

„Myslela jsem, že to je jenom divoká povídačka,“ uvažovala Morgasa nahlas. „Za poslední rok se napovídalo ledacos, ale z Pustiny nevyšli dobře dvacet let, ne od aielské války. Svět rozhodně nepotřebuje, aby na nás tenhle Rand al’Thor znovu přivedl Aiely.“ Opět zaostřila zrak. „Říkala jsi, ‚chodili‘. Oni odešli?“

Alteima kývla. „Těsně předtím, než jsem opustila Tear. A on odešel s nimi.“

„S nimi!“ vykřikla Morgasa. „Bála jsem se, že bude v Cairhienu, právě…“

„Ty máš hosta, Morgaso? Měli mi to říct, abych mohl paní náležitě přivítat.“

Do místnosti vstoupil mohutný muž, vysoký, ve zlatem vyšívaném kabátci z červeného hedvábí, který mu padl i přes široká ramena a klenutý hrudník. Alteima nepotřebovala vidět Morgasin rozzářený výraz, aby poznala urozeného pána Gaebrila. Sebejistota, s níž přerušil královnu, to dokázala sama. Muž zvedl prst a služebná udělala pukrle a rychle odešla. Gaebril ani nepožádal Morgasu o dovolení, zda smí z její přítomnosti služku propustit. Byl tmavý a hezký, neuvěřitelně hezký, s bílými prameny na spáncích.

Alteima pečlivě nasadila samozřejmý výraz a právě tak přívětivý úsměv, jenž se hodil pro postaršího strýčka, který nemá ani moc, ani peníze, ani vliv. Možná byl ohromný, ale i kdyby nepatřil k Morgase, nebyl to muž, s nímž by se pokoušela manipulovat, pokud by nezbytně nemusela. Aura moci, která se vznášela kolem něj, byla snad ještě silnější než ta kolem Morgasy.

Gaebril se zastavil u královny a velmi důvěrným způsobem jí položil ruku na obnažené rameno. Ta mu na ni málem položila tvář, ale on upřel oči na Alteimu. Vznešená paní byla zvyklá, že se na ni muži dívají, ale pod jeho pohledem znepokojeně poposedla. Jeho oči byly příliš pronikavé, moc toho viděly.

„Ty jsi přišla z Tearu?“ Z jeho hlubokého hlasu ji zamrazilo, na kůži, dokonce i v kostech, jako by ji ponořil do ledové vody, ale zvláštní bylo, že se její chvilková nervozita rozplynula.

Odpověděla však Morgasa. Alteima nějak nemohla najít slova, když se na ni Gaebril takhle díval. „Toto je vznešená paní Alteima, Gaebrile. Vyprávěla mi vše o tom Drakovi Znovuzrozeném. Byla v Tearském Kameni, když padl. Gaebrile, opravdu tam byli Aielové…“ Stisk jeho ruky ji umlčel. Morgase se po tváři mihl podrážděný výraz, ale hned zmizel a nahradil ho zářivý úsměv.

Gaebril stále upíral oči na Alteimu a ji z toho znovu zamrazilo, až z toho tentokrát hlasitě zalapala po dechu. „Tolik mluvení tě muselo unavit, Morgaso,“ řekl, aniž se na královnu podíval. „Děláš toho tolik. Jdi do ložnice a vyspi se. Jdi hned. Probudím tě, až si dost odpočineš.“

Morgasa okamžitě vstala a stále se na něj oddaně usmívala. Oči jako by měla lehce skelné. „Ano, jsem unavená. Půjdu si teď lehnout, Gaebrile.“

Vyplula z místnosti a na Alteimu se ani nepodívala. Ta však stejně věnovala veškerou pozornost Gaebrilovi. Srdce jí začalo bušit rychleji a zrychlil se jí i dech. Byl to rozhodně ten nejhezčí muž, jakého kdy viděla. Nejúžasnější, nejsilnější, nejmocnější. Hlavou se jí hrnuly poklony jako povodeň.

Gaebril Morgasinu odchodu nevěnoval o nic větší pozornost než Alteima. Usadil se do křesla, které uvolnila královna, opřel se a natáhl před sebe nohy v holínkách. „Pověz mi, proč jsi vlastně přišla do Caemlynu, Alteimo.“ Znovu jí tělem projel mráz. „Naprostou pravdu, ale zkrať to. Podrobnosti mi můžeš povykládat později, jestli je budu chtít znát.“

Alteima vůbec nezaváhala. „Pokusila jsem se otrávit manžela a musela jsem utéct, než mohl Tedosian a ta běhna Estanda zabít mě, nebo něco horšího. Rand al’Thor je to chtěl nechat udělat jako odstrašující příklad.“ Když to říkala, přikrčila se. Ne proto, že to byla pravda, již pečlivě ukrývala, nýbrž protože ho nejvíc ze všeho na světě chtěla potěšit a bála se, že ji pošle pryč. Ale on chtěl slyšet pravdu. „Caemlyn jsem si vybrala, protože nesnáším Illian, a myslela jsem si, že Andor bude o trochu lepší, když je Cairhien skoro v troskách. V Caemlynu si můžu najít zámožného manžela nebo někoho, kdo mi bude dělat ochránce, když to bude potřeba, a použije svou moc k…“

Mávnutím ruky ji zarazil a zasmál se. „Zvrácená kočička, i když hezká. Možná jsi dost hezká, abych si tě nechal, přestože máš vyceněné zoubky a vytasené drápky.“ Náhle se zatvářil napjatě. „Pověz mi, co víš o Randu al’Thorovi, a zvláště o jeho přátelích, pokud nějaké má, o jeho společnících, o jeho spojencích.“

Pověděla mu to, mluvila tak dlouho, až jí vyschlo v ústech i hrdle a začala chraptět a chrčet. Číši zvedla, teprve když jí řekl, ať se napije, a ona spolykala víno a mluvila dál. Mohla ho potěšit. Mohla ho potěšit víc, než si Morgasa myslela.

Komorné pracující v Morgasině ložnici se začaly spěšně klanět, natolik je překvapilo, že vidí královnu takhle dopoledne. Morgasa je pokynem ruky propustila z komnaty a stále v šatech si vlezla do postele. Chvíli tam jen tak ležela a civěla na pozlacené řezby na sloupcích u postele. Tady nebyli žádní lvi Andoru, nýbrž růže, kvůli Růžové koruně Andoru, jenže růže se k ní stejně hodily víc než lvi.

Přestaň být umíněná, vyhubovala si, a pak ji napadlo proč. Řekla Gaebrilovi, že je unavená, a… nebo to řekl on jí? Nemožné. Ona je královna Andoru a žádný muž jí neříká, co má dělat. Gareth. Proč si jenom vzpomněla na Garetha Brynea? Ten jí rozhodně nikdy neříkal, co má dělat. Hlavní kapitán královniny gardy poslouchal královnu, ne obráceně. Jenomže byl umíněný, schopný zatnout se, dokud nepřešla na jeho stranu. Proč na něj myslím? Přála bych si, aby tu byl. To je směšné. Poslala ho pryč, protože se jí postavil. Kvůli čemu, to už si příliš jasně nepamatovala, ale nebylo to důležité. On se jí postavil. Na city, které k němu chovala, si vzpomínala jen matně, jako by byl pryč celé roky. Přece to nemohlo být tak dlouho? Přestaň být umíněná!

Oči se jí zavřely a ona okamžitě usnula spánkem zaplněným nepokojnými sny o tom, že utíká před něčím, co nevidí.

Kapitola 2

Rhuidean

Vysoko ve městě Rhuidean Rand al’Thor vyhlížel z velkého okna. Ať byla výplň z jakéhokoliv skla, to bylo již dávno pryč. Stíny venku se ostře skláněly k východu. V komnatě za ním tiše hrála bardova harfa. Pot se mu z obličeje odpařoval ve chvíli, kdy se nějaký vytvořil. Červený hedvábný kabátec, na zádech propocený, měl rozepnutý v marné prosbě o trochu vánku, a tkanice na košili měl do půli hrudi rozvázané. Noc v Aielské pustině přinese ledový mráz, avšak za dne nebyl ani vítr studený.

Rukama se nad hlavou opíral o zárubeň z hlazeného kamene, a tak mu rukávy kabátce sklouzly k loktům a odhalily přední část postav, které měl ovinuté kolem předloktí. Hadovité tvory se zlatou hřívou, s očima jako slunce, zlatými a šarlatovými šupinami a nohama zakončenýma pěti zlatými drápy. Byli součástí jeho kůže, nebylo to tetování. Leskli se jako drahé kovy a leštěné drahokamy a v pozdně odpoledním slunci vypadali téměř živí.

Ti tvorové ho označovali lidem na této straně pohoří nazývaného buď Dračí stěna, či Páteř světa jako Toho, jenž přichází s úsvitem. Stejně jako ho volavky na dlaních těm za Dračí stěnou, také podle proroctví, označovaly za Draka Znovuzrozeného. V obou případech mu bylo předpovězeno, že je sjednotí, zachrání – a pak zničí.

Byla to jména, jimž by se rád vyhnul, kdyby mohl, ale ta chvíle dávno minula, pokud vůbec někdy existovala, a on už na to nemyslel. A pokud ano, bylo to jen zřídka a s nádechem lítosti, jakou cítí muž, když si připomíná bláhové sny z dětství. Jako by nebyl svému dětství natolik blízko, aby si ještě pamatoval každou chvilku. Místo toho se snažil myslet pouze na to, co musí udělat. Osud a povinnost ho držely na cestě, jako jezdcovy otěže drží koně, ale lidé o něm často tvrdili, že je svéhlavý. Bylo nutné dorazit na konec cesty, ale kdyby se tam dalo dojít jinudy, možná by to nemusel být konec. Malá šance. Žádná šance, téměř jistě. Proroctví si žádalo jeho krev.

Dole pod ním se rozkládal Rhuidean spalovaný sluncem, které bylo stále nemilosrdné, i když klesalo ke strmým horám, pustým, téměř bez rostlinstva. Tahle drsná, rozvrácená země, kde lidé zabíjeli či umírali kvůli louži vody, již dokázali překročit jediným krokem, byla posledním místem na zemi, kde by člověk hledal velké město. Jeho dávní stavitelé svou práci nikdy nedokončili. Po městě byly roztroušené nemožně vysoké budovy, stupňovité a skleněnými deskami obložené paláce, které občas končily po osmi či deseti patrech bez střechy, jenom zubatými zdmi sahajícími do půlky dalšího nedostavěného poschodí. Věže se zvedaly ještě výš, ale v polovině případů končily stejně náhle a zubatě jako paláce. Dobrá čtvrtina velkých staveb s masivními sloupy a obrovskými okny z barevného skla ležela v troskách na širokých třídách s pásy holé hlíny uprostřed, hlíny, v níž nikdy nerostly stromy, pro kterou byly určeny. Nádherné kašny tu stály vyschlé jako již stovky a stovky let. Všechna ta zbytečná dřina, a stavitelé nakonec zemřeli a práci nedokončili. Přesto si Rand občas pomyslel, že město bylo založeno jen proto, aby ho mohl dokončit.

Příliš pyšný, pomyslel si. Člověk by musel být přinejmenším napůl šílený, aby byl takhle pyšný. Nemohl si pomoct, musel se suše pochechtávat. S lidmi, kteří sem tehdy v dávné době přišli, byly Aes Sedai, a ty znaly Karaethonský cyklus, Dračí proroctví. Nebo možná ta proroctví samy napsaly. Příliš pyšný.

Přímo pod ním leželo rozlehlé náměstí, zpola zahalené natahujícími se stíny, poseté změtí soch a křišťálových křesel, zvláštností a podivných věcí z kovu, skla či kamene, věcí, které ani nedokázal pojmenovat a jež byly roztroušené, nasypané na hromadách, jako by je tu poházela bouře. Dokonce i stíny byly chladné jen ve srovnání se sluncem. Muži v hrubých šatech – nikoliv Aielové – se potili, jak nakládali na povozy věci, které vybírala útlá žena v jasně modrých šatech, s rovnými zády, poletující z místa na místo, jako by na ni žár nepůsobil stejně jako na ostatní. Přesto měla kolem spánků uvázaný vlhký bílý šátek. Ona prostě nedovolila, aby na ní byl vidět účinek slunečních paprsků. Rand se byl ochotný vsadit, že se dokonce ani nepotí.

Předák dělníků byl tmavý objemný muž jménem Hadnan Kadere, údajně kupec, oblečený celý do krémového hedvábí, které měl dnes propocené. Neustále si otíral čelo velkým kapesníkem a hulákal nadávky na muže – své vozky a stráže – ale skákal stejně rychle jako oni, aby vytáhl to, nač útlá žena ukázala, ať to bylo velké či malé. Aes Sedai nepotřebovala být velká, aby prosadila svou vůli, ale podle Randa by si Moirain vedla stejně dobře, kdyby se k Bílé věži nikdy ani nepřiblížila.

Dva muži se snažili pohnout něčím, co vypadalo jako podivně zkroucený rám dveří z krevele. Rohy nebyly správně pravoúhlé a oko mělo potíže sledovat rovné části. Rám stál vzpřímeně, volně se otáčel, ale odmítal se překotit bez ohledu na to, jak s ním cloumali. Pak jeden z mužů uklouzl a půlkou těla propadl do rámu. Rand se napjal. Chvíli se zdálo, že chlapík od pasu nahoru vůbec neexistuje. V záchvatu děsu divoce kopal nohama. Až nakonec Lan, vysoký muž oděný v matných odstínech zeleni, přistoupil k rámu a vytáhl ho za opasek ven. Lan byl Moirainin strážce a byl s ní nějakým způsobem, který Rand nechápal, spojený. Byl to tvrdý muž, jenž se pohyboval jako Aiel, jako lovící vlk. Meč u jeho pasu nejen vypadal jako jeho součást, on byl jeho součástí. Lan pustil dělníka na dláždění na zadek a nechal ho tam sedět. Chlapíkův zděšený křik se slabě nesl až k Randovi a jeho společník byl zřejmě připraven utéct. Několik Kadereho mužů, kteří byli dost blízko, aby vše viděli, po sobě pokukovalo a odhadovalo své možnosti.

Moirain se mezi nimi objevila tak rychle, jako by k přemístění použila jedinou sílu, a klidně se pohybovala od jednoho muže k druhému. Podle jejího chování Rand téměř slyšel chladné, velitelské příkazy, vycházející z jejích úst. Aes Sedai si byla tak jistá, že ji poslechnou, že neuposlechnout by vypadalo hloupě. Ve chvilce přemohla odpor, zadupala do země námitky a každého nahnala zpátky do práce. Dvojice u rámu brzy tahala a šoupala věci stejně jako předtím. I když pokaždé, když si muži mysleli, že se Moirain nedívá, vrhali po ní ustarané pohledy. Svým způsobem byla Aes Sedai ještě tvrdší než Lan.

Pokud bylo Randovi známo, všechny věci dole byly angrialy, sa’angrialy nebo ter’angrialy, vyrobené ještě před Rozbitím světa, aby zesilovaly jedinou sílu, nebo ji využívaly různými způsoby. Určitě byly vyrobeny s pomocí jediné síly, i když dokonce ani Aes Sedai dnes nevěděly, jak takové věci vytvořit. Rand tušil, jaké má využití zkroucený dveřní rám – byl to průchod do jiného světa – ale u ostatních předmětů neměl ponětí, k čemu slouží. Nikdo to nevěděl. Proto se Moirain tolik snažila, aby jich nechala do Věže odvézt tolik, kolik jen bude možné. Bylo pravděpodobné, že dokonce ani Bílá věž nemá ve sbírkách tolik předmětů jediné síly, kolik jich tu leželo na náměstí, přestože prý měla Věž mít největší sbírku na světě. Dokonce i tam znaly Aes Sedai využití jen u několika těchto věcí.

To, co bylo naloženo na vozech nebo naházeno na dláždění, Randa nezajímalo. On už si dole vzal, co potřeboval. Jistým způsobem si vzal víc, než vůbec chtěl.

Uprostřed náměstí, u spálených pozůstatků velkého stromu třicet sáhů vysokého, stál lesík vysokých skleněných sloupů, každý sloupek byl skoro tak vysoký jako strom a tak tenký, že ho jistě musela první vichřice srazit k zemi. Dokonce i když se kolem nich šířil stín, sloupy zachytávaly a odrážely sluneční světlo, jiskřily a třpytily se. Po bezpočet let aielští muži vstupovali mezi sloupy a vraceli se označení stejně jako Rand, avšak jen na jedné paži, vyvolení za kmenové náčelníky. Aielské ženy do města přicházívaly také, na cestě, na níž se z nich stávaly moudré. Avšak nikdo jiný sem nevstoupil, a pokud ano, nezůstal naživu. Muž smí do Rhuideanu vstoupit jednou, žena dvakrát. Víckrát znamená smrt. Tak to říkaly moudré, a tehdy to byla pravda. Nyní mohl do Rhuideanu vstoupit každý.

Ulicemi kráčely stovky Aielů a v budovách se jich zabydlovalo stále víc a víc. Každý den se na pásech hlíny v ulicích objevovaly další a další fazole, dýně a zemai, pracně zalévané vodou z hliněných džbánů, vytahované z nového jezera, které vyplňovalo jižní konec údolí, jediné takové vodní těleso v celé zemi. Tisíce se jich utábořily v okolních horách, dokonce i na samotném Čaendaeru, kam předtím lidé přicházeli pouze při obřadech, když do Rhuideanu najednou vysílali pouze jediného muže či ženu.

Ať přišel kamkoliv, přinášel s sebou Rand změnu a zkázu. Tentokrát přese všechno doufal, že ta změna byla k lepšímu. Ještě se to mohlo ukázat. Ohořelý strom se mu vysmíval. Avendesora, bájný strom života. V příbězích se nikdy neprozrazovalo, kde roste, a Rand ho ke svému překvapení našel zde. Moirain říkala, že je neustále živý, že znovu obrazí, ale zatím byla vidět jenom zčernalá kůra a holé větve.

Rand se s povzdechem odvrátil od okna do velké místnosti, i když ne největší v Rhuideanu, s vysokými okny po dvou stranách a klenutým stropem vyloženým fantastickou mozaikou zpodobňující okřídlené lidi a zvířata. Většina nábytku, která ve městě zůstala, již dávno zetlela i v tak suchém vzduchu, a většina toho, který zůstal, byla prolezlá červotoči a jinými breberkami. Nicméně na druhé straně místnosti stálo jakési křeslo s vysokým opěradlem, bylo pevné, zlacení na něm bylo téměř nedotčené, ale naprosto se nehodilo k širokému stolu s nohami a okraji desky hustě pokrytými vyřezávanými květinami. Někdo dřevo leštil včelím voskem tak dlouho, až se přes svůj věk matně lesklo. Křeslo pro něj našli Aielové, i když nad takovými věcmi sami pouze vrtěli hlavami. V Pustině rostlo jen málo stromů, z nichž by bylo možné získat natolik rovné dřevo, aby se dalo vyrobit takové křeslo, a žádný, z něhož by šel udělat ten stůl.

To byl pro něj veškerý nábytek. Na podlaze z tmavě červených dlaždic ležel krásný vázaný hedvábný koberec z Illianu modré a zlaté barvy, kořist z nějaké dávné bitvy. Všude byly poházené podušky z hedvábí jasných barev se střapci. Takové Aielové používali místo židlí, když prostě jen neseděli na patách, což jim připadalo stejně pohodlné, jako by si Rand lebedil v měkce čalouněném ušáku.

Na poduškách na koberci polehávalo šest mužů. Šest kmenových náčelníků, představitelů kmenů, které zatím Randa následovaly. Nebo lépe řečeno následovaly Toho, jenž přichází s úsvitem. Ne vždycky s nadšením. Rand si myslel, že Rhuark, širokoplecí, modrooký muž se silně prošedivělými tmavorezavými vlasy, k němu snad chová jistou náklonnost, avšak ostatní nikoliv. Jen šest z dvanácti.

Nevšímaje si křesla se Rand se zkříženýma nohama posadil na zem čelem k Aielům. Mimo Rhuidean patřila jediná křesla v Pustině náčelníkům a ti je používali výhradně při těchto příležitostech: když byli provoláváni náčelníci klanů, když přijímali rezignaci nepřítele nebo když vynášeli rozsudek. Posadit se před těmito muži do křesla by zcela jistě znamenalo, že hodlá provést něco z toho.

Muži na sobě měli cadin’sor, kabátce a spodky v odstínech šedé a hnědé, v nichž by splynuli se zemí, a vysoké měkké boty zašněrované ke kolenům. Dokonce i tady, při setkání s mužem, jehož prohlásili za Kar’a’karna, náčelníka náčelníků, měl každý u pasu nůž s těžkou čepelí a jako široký šál kolem krku omotanou hnědošedou šufu. Pokud si kterýkoliv muž zakryl tvář černým závojem, jenž byl součástí každé šufy, byl připravený zabíjet. Tihle muži proti sobě bojovali v nekonečném koloběhu kmenových nájezdů, bitev a krevní msty. Teď ho pozorovali, čekali na něj, ale i na čekajícím Aielovi bylo vždy vidět, že je připravený pohnout se, náhle vyrazit proti nepříteli.

Bael, nejvyšší muž, jakého kdy Rand viděl, a Džeran, štíhlý jako čepel meče a rychlý jako blesk, leželi co nejdál od sebe tak, aby ještě byli na koberci. Mezi Baelovými Gošieny a Džeranovými Šaarady panovala krevní msta, kterou sice potlačili kvůli Tomu, jenž přichází s úsvitem, ale nezapomněli na ni. A možná také stále panoval rhuideanský mír, přes všechno, co se přihodilo. Nicméně uklidňující tóny harfy tvořily ostrý protiklad k tomu, jak si Bael a Džeran vytrvale odmítali pohlédnout do očí. Šest párů očí, modrých, zelených a šedých, v osmahlých tvářích. Vedle Aielů vypadali i orli krotce.

„Co musím udělat, abych k sobě připoutal Reyny?“ zeptal se Rand. „Byl sis jistý, že přijdou, Rhuarku.“

Náčelník Taardadů se na něj klidně podíval. Podle toho, jak se tvářil, mohl mít obličej vytesaný z kamene. „Vyčkej. Jen to. Dhearik je přivede. Nakonec.“

Bělovlasý Han, ležící vedle Rhuarka, zkřivil poněkud rty, jako by si chtěl odplivnout. Jako obvykle měl na tváři jako z vydělané kůže zatrpklý výraz. „Dhearik na vlastní oči viděl, jak příliš mnoho mužů a Děv celé dny jen sedí a civí a pak odhazují oštěpy. Oni je zahodili!“

„A utekli,“ dodal Bael tiše. „Sám jsem to viděl, mezi Gošieny, dokonce i z mého vlastního klanu utíkali. A tys to viděl taky, Hane, mezi Tomanelle. Všichni jsme to viděli. Nemyslím, že vědí, kam utíkají, jenom před čím utíkají.“

„Zbabělí hadi,“ štěkl Džeran. Světle hnědé vlasy měl silně prošedivělé. Mezi náčelníky aielských kmenů nebyl žádný mladík. „Jedovaté zmije, co se plazí pryč od vlastního stínu.“ Modrýma očima lehce mrkl na druhou stranu koberce, takže bylo jasné, že to myslel jako popis Gošienů jako celku, ne jenom těch, kteří zahodili oštěpy.

Bael se začal zvedat a ještě víc se zachmuřil, jestli to vůbec bylo možné, ale muž vedle něj mu položil ruku na rameno, aby ho uklidnil. Bruan z Nakaů byl dost velký a silný, aby to stačilo na dva kováře, ale jeho klidná povaha byla na Aiela poměrně nezvyklá. „My všichni jsme viděli muže a Děvy utíkat.“ Mluvil skoro líně, i v šedých očích měl líný výraz, ale Rand věděl svoje. Dokonce i Rhuark považoval Bruana za smrtelně nebezpečného bojovníka a protřelého stratéga. Naštěstí dokonce ani Rhuark nestál za Randem odhodlaněji než Bruan. A Bruan přišel za Tím, jenž přichází s úsvitem. Randa al’Thora vůbec neznal. „Stejně jako ty, Džerane. Víš, jak těžké bylo čelit tomu, čemu museli čelit oni. Když nemůžeš nazvat zbabělci ty, kteří zemřeli, protože se tomu nedokázali postavit, můžeš jimi nazvat ty, kteří ze stejného důvodu utekli?“

„Nikdy to neměli zjistit,“ zamumlal Han a mačkal modrý polštář s červenými střapci, jako by to bylo hrdlo nepřítele. „To bylo jen pro ty, kteří dokázali vstoupit do Rhuideanu a přežít.“

Neoslovil sice nikoho určitého, ale bylo to určeno pro Randovy uši. Byl to totiž Rand, kdo všem odhalil věci, které každý muž zjistil až mezi skleněnými sloupy na náměstí, odhalil toho tolik, že náčelníci a moudré nemohli tazatele odbýt, když se jich ptali na zbytek. Pokud teď byl někde v Pustině Aiel, který neznal pravdu, tak s nikým nepromluvil dobře měsíc.

Většina Aielů pevně věřila v to, že jsou dědici slavných bojovníků, avšak pravdou, nesmírně vzdálenou od jejich představ, bylo, že začínali jako bezmocní běženci před Rozbitím světa. Tehdy byl běženec vlastně každý, kdo přežil, ale Aielové sebe nikdy nepovažovali za bezmocné. Horší bylo, že jejich předkové byli vyznavači Cesty listu, a odmítali konat jakékoliv násilí dokonce i tehdy, když měli bránit vlastní životy. Aiel ve starém jazyce znamenalo „oddaný“, a oni byli oddaní míru. Ti, již si dnes říkali Aielové, byli potomky těch, kdo porušili závazek nevýslovného počtu pokolení. Z této víry zůstal jediný zbyteček: každý Aiel by raději zemřel, než by vzal do ruky meč. Vždycky věřili, že je to součást jejich pýchy, jejich výlučnosti, jíž se liší od těch, kteří žili mimo Pustinu.

Rand slyšel Aiely říkat, že spáchali nějaký zločin, za nějž musejí žít v poničené Pustině. Teď věděli, co to bylo. Lidé, kteří vybudovali Rhuidean a zemřeli tady – ti nazývaní Jenn Aielové, kmen, jenž není, o nichž se hovořilo zřídkakdy – byli těmi, kteří zůstali věrní Aes Sedai i po Rozbití světa. Je nesmírně těžké uvěřit tomu, že to, v co jste vždycky věřili, je lež.

„Muselo se jim to říct,“ prohlásil Rand. Mají právo to vědět. Člověk by neměl žít ve lži. Jejich vlastní proroctví pravilo, že je zničím. A já jsem jinak konat nemohl. Minulost byla minulostí, a skončila. Teď by si měl dělat starosti kvůli budoucnosti. Někteří z těchto mužů jsou jako já a někteří mě nenávidí za to, že jsem se nenarodil mezi nimi, ale půjdou za mnou. Potřebuju je všechny. „A co Miagomové?“

Erim, ležící mezi Rhuarkem a Hanem, zavrtěl hlavou. Jeho kdysi jasně rusé vlasy teď byly napůl bílé, ale zelené oči měl bystré jako kterýkoliv mladík. Jeho velké a tvrdé ruce prozrazovaly, že má i silné paže. „Timolan neprozradí ani svým nohám, kam skočí, dokud není ve vzduchu.“

„Když byl Timolan mladý náčelník,“ ozval se Džeran, „pokusil se sjednotit kmeny, a nedokázal to. Nebude se mu líbit, že nakonec přišel někdo, kdo uspěl tam, kde on nepochodil.“

„Přijde,“ řekl Rhuark. „Timolan nikdy nevěřil, že je Ten, jenž přichází s úsvitem. A Janwin přivede Shiandy. Ale budou vyčkávat. Nejdřív si musejí vyřídit své vnitřní záležitosti.“

„Musejí se srovnat s tím, že Ten, jenž přichází s úsvitem, je mokřiňan,“ štěkl Han. „Teda bez urážky, Kar’a’karne.“ V jeho hlase nebyla ani stopa obřadnosti. Náčelník nebyl král, ani náčelník náčelníků ne. Přinejlepším byl první mezi rovnými.

„Darynové a Kodarrové podle mě taky nakonec přijdou,“ prohodil klidně Bruan. A rychle, jinak by ticho přerostlo v důvod k tanci oštěpů. První mezi rovnými, přinejlepším. „Ztratili kvůli bezútěšnosti víc než ostatní kmeny.“ Takhle začali Aielové nazývat dlouhé období, kdy člověk jen civěl, než se pokusil utéct před tím, že je Aiel. „Mandelain a Indirian mají prozatím starosti s tím, aby své kmeny udrželi pohromadě, a oba budou chtít Draky na tvých rukou vidět na vlastní oči, ale přijdou.“

Takže zbývalo probrat jediný kmen, ten, o němž se žádný z náčelníků nechtěl zmínit. „Jsou nějaké zprávy o Kuladinovi a Šaidech?“ zeptal se Rand.

Odpovědělo mu ticho, narušované pouze měkkými čistými tóny harfy v pozadí. Každý muž čekal, až promluví někdo jiný, a všichni se začali tvářit tak, jak jenom mohl Aiel vyjádřit znepokojení. Džeran se mračil na svůj palec a Bruan si pohrával se stříbrným střapcem na zeleném polštáři. Dokonce i Rhuark si prohlížel koberec.

Do zaraženého ticha se půvabně vsunuli lidé v bílém a každému muži nalili do tepané stříbrné číše víno a přinesli mu stříbrný talířek s olivami, v Pustině vzácnými, bílým ovčím sýrem a světlými, svraštělými oříšky, kterým Aielové říkali pekara. Aielové měli pod světlými kapucemi sklopené oči a nezvykle pokorný výraz.

Ať už byli chyceni v bitvě či při nájezdu, gai’šainové přísahali, že budou poslušně sloužit rok a den, nedotknou se přitom zbraně, nespáchají žádný násilný čin a na konci se vrátí ke svému kmeni a klanu, jako by se nic nestalo. Zvláštní odraz Cesty listu. Ji’e’toh, čest a povinnost, tohle vyžadovaly, a porušit ji’e’toh byla snad ta nejhorší věc, kterou mohl Aiel udělat. Možná ta úplně nejhorší. Bylo docela dobře možné, že někteří z těchto mužů a žen posluhují vlastnímu kmenovému náčelníkovi, ale žádný z nich by to nepřiznal ani mrknutím oka, dokud trvalo období gai’šain, ani kdyby to byla jeho vlastní dcera nebo syn.

Randa náhle napadlo, že tohle je možná pravý důvod, proč někteří Aielové nesli to, co jim vyjevil, tak těžce. Jim muselo připadat, že jejich předkové přísahali být gai’šain ne jen pro sebe, ale i pro všechna následující pokolení. A tato pokolení – až do dneška – porušila ji’e’toh tím, že se chytila oštěpu. Uvažovali muži před ním tímto způsobem? Ji’e’toh byla velice vážná věc pro každého Aiela.

Gai’šainové v měkkých škorních odešli téměř neslyšně. Žádný z kmenových náčelníků se nedotkl ani vína, ani jídla.

„Je nějaká naděje, že se se mnou Kuladin sejde?“ Rand nicméně věděl, že není. Jakmile zjistil, že Kuladin nechává posly zaživa stáhnout z kůže, přestal okamžitě posílat žádosti o schůzku. Ale byl to způsob, jak přimět ostatní k řeči.

Han si odfrkl. „Jediné, co jsme od něj slyšeli, je, že chce nechat z kůže stáhnout tebe, až tě zase uvidí. Tobě to připadá jako ochota k řeči?“

„Můžu od něj Šaidy dostat?“

„Půjdou za ním,“ prohlásil Rhuark. „Sice vůbec není kmenovým náčelníkem, ale oni tomu věří.“ Kuladin nikdy nevstoupil mezi skleněné sloupy. Možná dokonce pořád věřil, jak tvrdil, že všechno, co řekl Rand, je lež. „Tvrdí, že on je Kar’a’karn, a tomu oni věří taky. Šaidské Děvy, které přišly, přišly kvůli společenstvu a protože Far Dareis Mai nesou tvou čest. Nikdo jiný to ale neudělá.“

„Když vyšleme zvědy, aby na ně dávali pozor,“ podotkl Bruan, „Šaidové je zabijí, jestli to půjde – Kuladin si dává práci a rozdmýchává různé krevní msty, podařilo se mu znovu vyvolat tak půl tuctu problémů – ale zatím se nezdá, že by nás tu chtěl napadnout. Slyšel jsem, že prý tvrdí, že jsme pošpinili Rhuidean, a kdyby nás napadli tady, jenom by to zneuctění zhoršilo.“

Erim zavrčel a posunul se na podušce. „Chce tím říct, že je tu dost oštěpů, abychom pobili každého Šaida dvakrát, a ještě by pár bojovníků nemělo co na práci.“ Vsunul si do úst kousek bílého sýra a mumlal s plnou pusou. „Šaidové byli vždycky zbabělci a zloději.“

„Bezectní psi,“ řekli zároveň Bael a Džeran a pak se na sebe zamračili, jako by si oba mysleli, že ho ten druhý do něčeho navezl.

„Bezectní, nebo ne,“ podotkl tiše Bruan, „Kuladinovy zástupy rostou.“ Přes to, jak klidně mluvil, se zhluboka napil z číše, než pokračoval. „Všichni víte, o čem mluvím. Někteří z těch, kdo po čase bezútěšnosti utekli, oštěpy neodhodili. Místo toho se připojili ke svým společenstvům Šaidů.“

„Žádný Tomanelle se ještě nikdy neodtrhl od kmene,“ vyštěkl Han.

Bruan se podíval přes Rhuarka a Erima na náčelníka Tomanelle a schválně řekl: „Stává se to u každého kmene.“ Bez čekání na další výzvu se položil do polštářů. „Nedá se tomu říkat odtržení od kmene. Připojují se ke svým společenstvům. Jako šaidské Děvy, které přišly pod svou střechu sem.“

Ozvalo se nějaké mručení, ale tentokrát se mu nikdo nevzepřel. Pravidla ovládající aielská válečná společenstva byla složitá a jistým způsobem byli jejich členové spojeni stejně pevně se společenstvem jako s vlastním kmenem. Například členové stejného společenstva proti sobě nebojovali, i když spolu jejich kmeny vedly krevní mstu. Někteří muži by se neoženili se ženou příliš úzce spřízněnou se členem vlastního společenstva, jako by se tím ona stávala jejich blízkou příbuznou. O způsobech Far Dareis Mai, Děv oštěpu, Rand ani nechtěl uvažovat.

„Musím vědět, co má Kuladin v plánu,“ oznámil jim. Kuladin byl jako býk se včelou v uchu. Mohl zaútočit libovolným směrem. Rand zaváhal. „Pošpinilo by to čest, kdybych vyslal lidi, aby se připojili ke společenstvům mezi Šaidy?“ Nemusel popisovat, co měl na mysli dál. Všichni ztuhli, jak tam tak leželi na polštářích, dokonce i Rhuark, a v očích měli tak studený výraz, že se v místnosti úplně ochladilo.

„Takhle špehovat,“ Erim kolem slova „špehovat“ zkřivil rty, jako by to slovo mělo odpornou pachuť, „by bylo jako špehovat ve vlastním klanu. Nikdo čestný by něco takového neudělal.“

Rand se raději neptal, zda by mohli najít někoho s trochu méně citlivou ctí. Aielové měli dost zvláštní smysl pro humor, často krutý, ale v některých záležitostech vůbec žádný.

Aby změnil předmět hovoru, se Rand zeptal: „Máte nějaké zprávy z druhé strany Dračí stěny?“ Odpověď znal. Takovéto zprávy se dokonce i mezi tolika Aiely, kolik se jich shromáždilo kolem Rhuideanu, šířily velice rychle.

„Nic, co by stálo za řeč,“ odvětil Rhuark. „Při všech těch potížích mezi zabijáky stromů přichází do Trojí země jenom málo formanů.“ To bylo aielské jméno pro Pustinu. Trest za jejich hřích, zkušební půda pro jejich odvahu, kovadlina, aby je vytvarovala. Zabijáci stromů říkali Aielové Cairhieňanům. „Nad Tearským Kamenem stále vlaje Dračí praporec. Tairenové se vydali na sever do Cairhienu, jak jsi přikázal, a rozdělují jídlo mezi zabijáky stromů. Nic víc.“

„Měl jsi nechat všechny zabijáky stromů umřít hlady,“ zamumlal Bael a Džeran s cvaknutím zavřel pusu. Rand tušil, že chtěl říct totéž.

„Zabijáci stromů se nehodí k ničemu jinému, než aby je člověk zabil nebo prodal jako zvířata v Šaře,“ prohlásil ponuře Erim. To byly dvě věci, jež Aielové prováděli lidem, kteří přišli do Pustiny nepozváni. Pouze kejklíři, formani a Cikáni měli zaručen bezpečný průchod, i když Aielové se Cikánům vyhýbali, jako by byli nakaženi morem. Šara bylo jméno pro země za Pustinou. Dokonce ani Aielové o ní moc nevěděli.

Koutkem oka zahlédl Rand dvě ženy, vyčkávavě stojící těsně za vysokým obloukem dveří. Někdo do otvoru zavěsil šňůry s navlečenými korálky, červenými a modrými, na místo chybějících dveří. Jedna z žen byla Moirain. Rand chvíli zvažoval, že je nechá čekat. Moirain měla na tváři zase ten protivně velitelský výraz a očividně čekala, že kvůli ní všechno přeruší. Jenže tady už nebylo nic dalšího k probírání a on z výrazu ostatních mužů poznal, že si nechtějí povídat. Ne tak brzy poté, co mluvili o bezútěšnosti a Šaidech.

S povzdechem tedy vstal a kmenoví náčelníci ho následovali. Všichni až na Hana byli stejně vysocí jako on nebo vyšší. Tam, kde Rand vyrostl, by byl Han považován za průměrně vysokého, možná maličko nadprůměrně. Mezi Aiely byl brán jako prcek. „Víte, co je třeba udělat. Přivést ostatní kmeny a dávat pozor na Šaidy.“ Na chvíli se odmlčel a dodal: „Skončí to dobře. Pro Aiely tak dobře, jak jen to dokážu zařídit.“

„Proroctví říká, že nás zničíš,“ podotkl Han kysele, „a začal jsi docela dobře. Ale my za tebou přesto půjdeme. Až zmizí stíny,“ ocitoval, „až zmizí voda, do Stínu se vrhneme z posledních sil, s vyceněnými zuby a vzdorovitým křikem, plivnout Oslepiteli do očí o Posledním dnu.“ Oslepitel bylo jedno z aielských jmen pro Temného.

Randovi nezbývalo nic jiného než správně odpovědět. Kdysi to neznal. „Na mou čest a Světlo, můj život bude dýkou pro Oslepitelovo srdce.“

„O Posledním dnu,“ dokončili Aielové, „do samotného Šajol Ghúlu.“ Harfeník dál tiše hrál.

Náčelníci prošli kolem žen a Moirain sledovali s uctivým výrazem. Nedávali najevo žádný strach. Rand si přál, aby dokázal být taky tak sebejistý. Moirain pro něj měla v zásobě příliš mnoho plánů, příliš mnoho způsobů, jak tahat za provázky, o nichž ani nevěděl, že je k němu přivázala.

Obě ženy vstoupily, jakmile náčelníci odešli, Moirain chladná a elegantní jako vždy. Malá hezká žena s rysy, k nimž by bez ohledu na aessedaiovskou bezvěkost stejně nedokázal přiřadit věk, odložila vlhkou, chladivou látku, kterou předtím měla na hlavě. Místo toho jí do čela z tmavých vlasů visel na zlatém řetízku malý modrý kamínek. Ale stejné by to bylo i tehdy, kdyby si látku ponechala. To, jak se královsky nesla, nemohlo nic umenšit. Obvykle vypadala dobře o čtvrt sáhu vyšší, než ve skutečnosti byla, a v očích měla sebevědomý a velitelský výraz.

Druhá žena byla vyšší, i když mu pořád nesahala ani k rameni, mladá a nikoliv bezvěká. Egwain, s níž vyrůstal. Nyní by mohla až na ty velké tmavé oči klidně projít jako Aielanka, a to nejen kvůli osmahlé tváři a rukám. Měla na sobě aielskou sukni z hnědé vlny a volnou bílou jupku z rostlinných vláken zvaných algode. Algode bylo měkčí než nejjemněji spředená vlna. Bylo by to skvělé zboží na vývoz, kdyby o tom někdy Aiely přesvědčil. Na ramenou měla Egwain šedou loktuši a složený šedý šátek kolem hlavy jí přidržoval tmavé vlasy, které jí spadaly pod ramena. Na rozdíl od většiny aielských žen nosila jenom jeden náramek, ze slonoviny, vyřezávaný do podoby kruhu plamenů, a jediný náhrdelník ze zlatých a slonovinových korálků. A ještě jednu věc. Prsten s Velkým hadem na levé ruce.

Egwain studovala s některými moudrými – co přesně, to Rand nevěděl, i když víc než tušil, že to má něco společného se sny. Egwain a Aielanky měly pusy zavřené na sto západů – ale ona studovala také v Bílé věži. Byla jednou z přijatých novicek, měla se stát Aes Sedai. A přinejmenším tady a v Tearu se vydávala za hotovou Aes Sedai. Občas si z ní kvůli tomu utahoval. Ale ona jeho kousavé poznámky nebrala zrovna dobře.

„Vozy budou brzy připravené vyrazit do Tar Valonu,“ pravila Moirain. Hlas měla zpěvný a křišťálově jasný.

„Pošli s nimi silnou stráž,“ radil Rand, „nebo by je Kadere nemusel dopravit tam, kam chceš.“ Znovu se otočil k oknu, chtěl se dívat ven a přemýšlet o Kaderem. „Mě nepotřebuješ, abych tě u toho držel za ruku nebo ti dal předem svolení.“

Náhle ho cosi uhodilo přes záda jako silná ořešáková větev. Pouze to, jak mu naskočila husí kůže, což v tomto vedru nebylo moc pravděpodobné, mu prozradilo, že jedna z žen usměrňovala.

Prudce se k nim otočil, sáhl po saidínu a naplnil se jedinou silou. Měl díky tomu pocit, jako by žil plněji, jako by byl desetkrát, stokrát živější. Také ho naplnila špína Temného, smrt a hniloba, jako by se mu v ústech plazili červi. Ten proud hrozil, že ho strhne s sebou, zuřící záplava, s níž musel neustále bojovat. Už na to byl pomalu skoro zvyklý, a zároveň si na to nikdy nezvykne. Chtěl se držet sladkého saidínu navěky, a chtělo se mu zvracet. A celou dobu se ho ta povodeň snažila odřít až na kost a spálit mu kosti na popel.

Ta špína ho nakonec dožene k šílenství, pokud ho jediná síla dřív nezabije. Byl to závod mezi těmito dvěma možnostmi. Šílenství bylo osudem každého muže, který mohl od začátku Rozbití světa usměrňovat. Ode dne, kdy Luis Therin Telamon Drak a jeho stovka rytířů uzavřeli Temného věznici v Šajol Ghúlu. Poslední zpětný zášleh při uzavírání pošpinil mužskou polovici pravého zdroje a muži, kteří dokázali usměrňovat, šílenci, kteří dokázali usměrňovat, rozervali svět na kusy.

Rand se naplnil jedinou silou… ale nepoznal, která žena to udělala. Obě se na něj dívaly, že by se jim v ústech máslo nerozpustilo, a obě měly téměř shodně zvednuté obočí v pobavené otázce. Jedna nebo obě se mohly v té chvíli dotýkat ženské polovice pravého zdroje, a on by to nikdy nepoznal.

Ovšem, klacek přes záda, to nebyl Moirainin způsob. Ta si uměla najít jiné způsoby tělesných trestů, jemnější a obvykle nakonec mnohem bolestivější. Ale i když si byl jistý, že to musela udělat Egwain, sám nepodnikl nic. Důkaz. Ta myšlenka sklouzla po vnějším povrchu prázdnoty, uvnitř níž se vznášel, a myšlenky i pocity, dokonce i hněv, byly daleko. Neudělám vůbec nic bez důkazu. Tentokrát se nenechám popohánět. Nebyla to ta Egwain, s níž vyrůstal. Od chvíle, kdy ji tam Moirain poslala, se stala součástí Věže. Zase ta Moirain. Vždycky Moirain. Občas zatoužil po tom, aby se jí dokázal zbavit. Jen občas?

Soustředil se na ni. „Co ode mě chceš?“ Vlastní hlas mu zněl jasně a studeně. Síla v něm zuřila. Egwain mu řekla, že když se žena dotýká saidaru, ženské polovice pravého zdroje, je to jako objetí. Pro muže to vždycky byla nelítostná válka. „A už nemluv o těch vozech, sestřičko. Obvykle zjistím, co hodláš udělat, dávno po tom, co jsi to udělala.“

Aes Sedai se na něj zamračila, a nebylo divu. Jistě nebyla zvyklá, aby s ní někdo takhle mluvil, rozhodně ne muž, dokonce ani Drak Znovuzrozený ne. Rand sám neměl ponětí, odkud se ta „sestřička“ vzala. V poslední době mu občas slova nějak vskočila do hlavy. Možná se ho již začínalo zmocňovat šílenství. Někdy v noci ležel vzhůru až do časného rána a dělal si kvůli tomu značné starosti. Uvnitř prázdnoty mu to připadalo jako starosti někoho úplně jiného.

„Měli bychom si promluvit o samotě.“ Vrhla chladný pohled na harfeníka.

Jasin Natael, jak si tu říkal, ležel zpola natažený na poduškách u jedné ze dvou stěn bez oken a tiše se probíral strunami harfy, kterou měl opřenou o koleno. Harfa měla horní část rámu vyřezávanou a pozlacenou, aby připomínala tvory na Randových předloktích. Draci, tak je Aielové nazývali. Rand jenom tušil, kde Natael k té věci přišel. Byl to tmavovlasý muž, jenž by byl všude mimo Aielskou pustinu považován za dlouhána. Kabátec a spodky měl z tmavomodrého hedvábí, vhodné i pro královský dvůr, na límci a manžetách umně vyšívané zlatou nití, a přes panující vedro měl všechny knoflíky pozapínané a tkanice pozavazované. Takové šaty neladily s kejklířským pláštěm, který měl rozložený – vedle sebe. Ten plášť byl naprosto v pořádku, ale byl celý pokrytý stovkami záplat v téměř tolika barvách, a všechny byly přišité tak, aby se zatřepotaly i v nejslabším vánku, protože označovaly venkovského baviče, žongléra a akrobata, hudebníka a vypravěče, putujícího ode vsi ke vsi. To rozhodně nebyl člověk, který by se oblékal do hedvábí. Tento muž byl dosti ješitný. Vypadal cele zaujatý hudbou.

„Před Nataelem můžeš mluvit, o čem chceš,“ prohlásil Rand. „Koneckonců je to kejklíř Draka Znovuzrozeného.“ Pokud by ale bylo opravdu důležité udržet záležitost v tajnosti, trvala by na svém a on by poslal Nataela pryč, i když byl dost nerad, pokud ho neměl na dohled.

Egwain si hlasitě odfrkla a upravila si loktuši na ramenou. „Seš nafouknutej jako přezrálej meloun, Rande al’Thore.“ Prohlásila to jako konstatování faktu.

Vně prázdnoty bublal hněv. Ne kvůli tomu, co řekla. Měla ve zvyku ho stírat, už když byli děti, a obvykle nezáleželo na tom, jestli si to zasloužil, nebo ne. Ale v poslední době zřejmě začala pracovat společně s Moirain a snažila se ho vyvést z míry, aby ho Aes Sedai mohla zatlačit, kam chtěla. Když byli mladší, než zjistili, kdo je, si s Egwain mysleli, že se jednoho dne vezmou. A ona se teď spolčila s Moirain proti němu.

S tvrdým výrazem promluvil drsněji, než zamýšlel. „Řekni, co chceš, Moirain. Řekni mi to tady a teď, nebo to bude muset počkat, až si na tebe najdu čas. Mám moc práce.“ To byla otevřená lež. Většinu času trávil cvičením šermu s Lanem nebo zacházení s oštěpem s Rhuarkem, nebo se od obou učil boj holýma rukama a nohama. Ale jestli už měl být dneska někdo zahnán do kouta, bude tam on zahánět ostatní. Natael mohl slyšet všechno. Skoro všechno. Pokud Rand věděl, kde pořád je.

Moirain a Egwain se obě hrozně mračily, ale aspoň skutečná Aes Sedai zřejmě pochopila, že dneska se Rand nikam zahnat nedá. Mrkla na Nataela, stiskla rty – pořád vypadal zabraný do hraní – a pak z váčku vytáhla cosi zabaleného do šedého hedvábí.

Rozbalila to a položila předmět, jenž byl uvnitř, na stůl. Kotouč o velikosti lidské ruky, polovina byla černá jako smrt, druhá v té nejčistší běli, obě barvy se stýkaly ve vlnovce jako dvě spojené slzy. Byl to symbol Aes Sedai před Rozbitím, ale kotouč byl něco víc. Bylo vyrobeno jen sedm takových, zámků od věznice Temného. Nebo spíš ohnisek pro zámky. Moirain vytáhla nůž s jílcem omotaným stříbrným drátkem a jemně přejela hrotem po okraji kotouče. Odpadla tenoučká černá vločka.

Rand dokonce i uvnitř prázdnoty zalapal po dechu. Prázdnota sama se zachvěla a na okamžik hrozilo, že ho jediná síla přemůže. „Tohle je kopie? Je falešný?“

„Našla jsem ho dole na náměstí,“ odvětila Moirain. „Je ale skutečný. Ten, který jsem přivezla z Tearu, je ve stejném stavu.“ Mohla říkat, že by si k obědu dala hrachovou polévku. Egwain na druhou stranu tiskla loktuši, jako by jí bylo zima.

Rand sám pocítil záchvěv strachu pronikajícího pod povrch prázdnoty. Dalo mu práci saidín propustit, ale on se k tomu přece přinutil. Kdyby ztratil soustředění, jediná síla by ho mohla rovnou zničit, a on potřeboval věnovat všechnu pozornost projednávané záležitosti. Přesto, i s tou špínou, to byla ztráta.

Vločka ležící na stole byla holá nemožnost. Tyto kotouče byly vyrobeny z cuendillaru, srdečníku, a nic, co bylo vyrobeno z cuendillaru, nebylo možné rozbít dokonce ani s pomocí jediné síly.

Jakákoliv síla byla proti němu použita, jenom ho posílila. Výroba srdečníku byla ztracena během Rozbití světa, ale předměty, které byly během věku pověstí vyrobeny, stále existovaly, dokonce i ta nejkřehčí váza, i kdyby ji Rozbití potopilo na dno oceánu či pohřbilo pod horu. Ovšem tři ze sedmi kotoučů již byly rozbity, i když k tomu bylo zapotřebí mnohem víc než nůž.

Když se tak nad tím zamyslel, stejně nevěděl, jak vlastně byly ty tři rozbity. Jestliže srdečník nemohla rozbít žádná síla kromě Stvořitele, měla tím být věc jednou provždy vyřešena.

„Jak?“ zeptal se a překvapilo ho, že má hlas stejně pevný, jako když byl obklopený prázdnotou.

„Nevím,“ přiznala Moirain, navenek stejně klidná. „Ale chápeš ten problém? Mohl by ho rozbít třebas i pád ze stolu. Pokud jsou na tom ostatní, ať jsou kdekoliv, jako tenhle, čtyři lidé s kladivy by mohli znovu otevřít díru do věznice Temného. A kdo vůbec ví, jak účinné jsou v tomhle stavu?“

Rand to chápal. Ještě nejsem připravený. Nebyl si jistý, zda bude vůbec kdy připravený, ale teď to tedy rozhodně nebylo. Egwain se tvářila, jako by se dívala na vlastní otevřený hrob.

Moirain znovu kotouč zabalila a vrátila ho do váčku. „Třeba mě něco napadne, než ho dovezu do Tar Valonu. Kdybychom věděli proč, třeba by se s tím dalo něco dělat.“

Randa pohltil obraz, jak se Temný znovu natahuje ze Šajol Ghúlu a nakonec se osvobozuje. Svět před jeho duchovníma očima pohlcovaly oheň a temnota, plameny, které vše stravují a nevydávají žádné světlo, černota pevná jako kámen stlačující vzduch. Jelikož měl plnou hlavu takových představ, chvíli mu trvalo, než k němu proniklo, co právě řekla Moirain. „Ty tam chceš jet sama?“ Měl pocit, že se na něj chce lepit jako lišejník na kámen. Nechtěl jsi právě tohle?

„Konečně,“ odpověděla Moirain tiše. „Konečně tě budu muset přece jen opustit. Ať se stane, co se má stát.“ Rand měl dojem, že se zachvěla, ale bylo to tak rychlé, že si nebyl jistý, jestli to není jen jeho vlastní představivost, jenže vzápětí už byla zase sama sebou a plně se ovládala. „Musíš být připravený.“ Nepříjemně mu připomněla jeho vlastní pochybnosti. „Měli bychom si probrat tvé plány. Tady už moc dlouho zůstat nemůžeš. I kdyby Zaprodanci neplánovali, jak na tebe vyzrát, jsou jistě někde tam venku a jejich moc sílí. Sebrat Aiely ti nebude k ničemu, pokud pak najdeš všechno na druhé straně Páteře světa v jejich rukou.“

Rand se uchechtl a opřel se zády o stůl. Takže to byla jen další lest. Kdyby ho znervóznilo, že odchází, třeba by byl ochotnější poslouchat, poddajnější jejímu vedení. Nemohla samozřejmě lhát, ne otevřeně. Jedna z těch slavných tří přísah se o to postarala. Nemohla říct jediné slovo, které by nebyla pravda. Rand ovšem zjistil, že to ponechává manévrovací prostor velký jako mlat. Nakonec ho nechá samotného. Bezpochyby až bude definitivně mrtvý.

„Tak ty si chceš probrat moje plány,“ pronesl poněkud suše. Z kapsy kabátce vytáhl fajfku s krátkou troubelí a kožený váček s tabákem, fajfku si nacpal a jenom krátce se dotkl saidínu, aby do tabáku usměrnil plamínek. „Proč? Jsou to moje plány.“ Pomalu zabafal a čekal. Egwainina nazlobeného mračení si nevšímal.

Výraz Aes Sedai se v nejmenším nezměnil, ale její velké tmavé oči jako by vzplály. „Co jsi udělal, když ses ode mě odmítl nechat vést?“ Hlas měla stejně chladný jako obličej, a přesto její slova připomínala práskání bičem. „Kamkoliv jsi šel, nechal jsi za sebou jenom smrt, ničení a válku.“

„V Tearu ne,“ vyhrkl příliš rychle. A v obraně. Nesměl dovolit, aby ho nějak vyvedla z míry. Odhodlaně a schválně pomalu bafal z fajfky.

„Ne,“ připustila Moirain, „v Tearu ne. Jednou jsi měl za sebou zemi, lid, a co jsi s tím udělal? Přivést do Tearu spravedlnost je chvályhodné. Zavést do Cairhienu řád, nakrmit hladovějící je správné. Jindy bych tě za to pochválila.“ Sama byla Cairhieňanka. „Ale nepomůže ti to vzhledem ke dni, kdy budeš stát v Tarmon Gai’donu.“ Cílevědomá žena, a chladná, když přišlo na cokoliv jiného, dokonce i na její rodnou zemi. Avšak neměl by být sám stejně cílevědomý?

„Co chceš, abych udělal? Uštval Zaprodance jednoho po druhým?“ Znovu se přinutil pomalu zatáhnout z fajfky. Dalo to práci. „Víš vůbec, kde jsou? No ano, Sammael je v Illianu – to víš – ale ostatní? Co když půjdu za Sammaelem, jak si přeješ ty, a najdu tam dva, tři nebo čtyři z nich? Nebo všech devět?“

„Ty by ses docela klidně mohl postavit třem nebo čtyřem, možná i všem devíti,“ prohlásila Moirain ledově, „kdybys nenechal Callandor v Tearu. Pravdou je, že utíkáš. Nemáš ve skutečnosti žádný plán, ne plán, který by tě připravil na Poslední bitvu. Utíkáš z místa na místo a doufáš, že všechno se nějak v dobré obrátí. Doufáš, neboť nevíš, co jiného dělat. Kdyby ses řídil mou radou, aspoň jednou…“ Rand ji uťal, prudce mávl fajfkou, a zlobného mračení obou žen si vůbec nevšímal.

„Já mám plán.“ Jestli ho chtějí znát, ať se to tedy dozvědí, a ať shoří, jestli na tom změní jediné slovíčko. „Nejdřív chci ukončit války a zabíjení, ať už jsem je začal, nebo ne. Když už musejí lidé zabíjet, ať zabíjejí trolloky, ne sebe navzájem. V aielské válce přešly Dračí stěnu jenom čtyři kmeny, a celé dva roky bylo po jejich. Tihle Aielové vyloupili a spálili Cairhien a porazili každé vojsko, které proti nim vyslali. Kdyby byli chtěli, mohli dobýt i Tar Valon. Věž by je kvůli těm vašim třem přísahám nedokázala zastavit.“ Nepoužít sílu jako zbraň proti nikomu kromě zplozenců Stínu, temných druhů nebo na obranu vlastního života, to byla další z přísah, jež skládaly všechny Aes Sedai, a Aielové Věž samotnou neohrožovali. Randem teď cloumal hněv. Že utíká a doufá? „To dokázaly jenom čtyři kmeny. Co se stane, až jich přes Páteř světa převedu jedenáct?“ Bude jich jedenáct, na připojení Šaidů byla jen malá naděje. „Než státy vůbec napadne, že by se měly sjednotit, bude příliš pozdě. Buď přijmou můj mír, nebo mě pohřbí v Can Breat.“ Harfa zazněla falešně a Natael se sklonil nad svým nástrojem a potřásal hlavou. Ve chvíli se opět ozvaly uklidňující tóny.