Přeložila Naděžda Funioková

THE LOCKED DOOR

Copyright © Freida McFadden, 2021

First published in the United States in 2021
by Hollywood Upstairs Press

Translation © Naděžda Funioková, 2024

ISBN 978-80-242-9774-3

Obsah

Prolog

Jedna

Dva

Tři

Čtyři

Pět

Šest

Sedm

Osm

Devět

Deset

Jedenáct

Dvanáct

Třináct

Čtrnáct

Patnáct

Šestnáct

Sedmnáct

Osmnáct

Devatenáct

Dvacet

Dvacet jedna

Dvacet dva

Dvacet tři

Dvacet čtyři

Dvacet pět

Dvacet šest

Dvacet sedm

Dvacet osm

Dvacet devět

Třicet

Třicet jedna

Třicet dva

Třicet tři

Třicet čtyři

Třicet pět

Třicet šest

Třicet sedm

Třicet osm

Třicet devět

Čtyřicet

Čtyřicet jedna

Čtyřicet dva

Čtyřicet tři

Čtyřicet čtyři

Čtyřicet pět

Čtyřicet šest

Epilog

Poděkování

Libby a Melanii (jako vždy)

Prolog

Dnes je tomu šestadvacet let, co byl ve svém domě v Oregonu zatčen muž jménem Aaron Nierling.

Většina lidí znala Nierlinga jako vzorného spoluobčana. Měl stálou práci a byl to oddaný manžel i otec – rodinný typ. Za celý život nevyfasoval ani pokutu za parkování. Nikdy neměl nejmenší problém se zákonem.

Na základě anonymního tipu však policisté objevili za zamčenými dveřmi jeho suterénní dílny tělesné ostatky pětadvacetileté Mandy Johanssonové.

Kromě toho nalezli ve sklepě truhlu se zakonzervovanými kostmi sedmnácti jiných obětí, jejichž zmizení bylo nahlášeno během poslední dekády. Policie v průběhu vyšetřování spojovala Nierlinga s minimálně desítkou dalších vražd sahajících v některých případech více než dvacet let do minulosti, nenašly se však žádné forenzní důkazy, které by to potvrdily.

Nierling, aby se vyhnul popravě, přistoupil na dohodu a v současnosti si odpykává osmnáct po sobě jdoucích doživotních trestů ve věznici s maximální ostrahou. Jeho manželku obvinili z napomáhání při vraždách, ta si ale v cele sáhla na život ještě před začátkem soudního procesu.

Novinové články označovaly Aarona Nierlinga za génia, jenž přes dvacet let úspěšně unikal policii i FBI, než ho konečně zatkli. Je mimořádně charismatický a okouzlující – tedy přinejmenším pokud se o to snaží. Ve skutečnosti se jedná o narcistu a psychopata, který bez sebemenších výčitek svědomí zavraždil nejspíš třicet žen, možná i více. Je šílený. Je to zrůda.

A také je to můj otec.

Jedna

Někdo mě pozoruje.

Cítím to. Logicky vzato je nesmysl, aby člověk dokázal vycítit v zádech nebo v zátylku něčí pohled, mně se to ale v tuhle chvíli kupodivu nějak daří. Je to takové mravenčení, které začíná na kůži na hlavě, krade se po krku a cupitá dolů po páteři.

Do baru jsem přišla sama. Mám samotu ráda – vždycky to tak bylo. Pokud mám na výběr, omezuji se pouze na vlastní společnost. I když si zajdu do restaurace, i když mě obklopuje tlumený šum povídajících si lidí, dávám přednost tomu sedět sama.

Přede mnou stojí mé oblíbené pití – koktejl Old Fashioned. Kdykoli se mi večer nechce jet rovnou domů, zaskočím do baru U Christophera. Je zšeřelý a anonymní, prosáklý cigaretovým kouřem zažraným do dřevěného barpultu. Taky tady obvykle mívají vcelku prázdno a zdejší barmani nejsou nijak odpudiví na pohled. Občas si zaberu box, dnes večer jsem se však usadila u baru a s očima sklopenýma ke sklenici pozoruju, jak se osamělá kostka ledu pozvolna rozpouští, zatímco mravenčení vzadu na krku stále sílí.

V pozadí matně slyším vyřvávat televizi. Většinou tu mají puštěný nějaký sportovní přenos. Dneska večer ale běží soutěžní pořad. Obrazovku vyplní obličej moderátora, jenž čte z kartičky před sebou otázku.

Který přítel Charlese de Gaulla byl po většinu šedesátých let premiérem Francie?

Ve snaze přistihnout tu zírající osobu při činu se prudce otočím. Jenže smůla. Sice za mnou sedí pár lidí, nikdo se však nedívá mým směrem. Nebo se jím aspoň nedívá právě teď.

Nejspíš je za tím jen něco naprosto nevinného. Třeba muž uvažující o tom, že by mě pozval na drink. Nebo někdo, kdo mě zná z práce.

Nemusí to znamenat, že dotyčný ví, kdo skutečně jsem. To neví nikdo. Asi jenom dneska večer trpím paranoií, protože je šestadvacáté výročí dne, kdy se můj život od základu změnil.

Dne, kdy se svět dozvěděl, co se skrývá v našem sklepě.

„V pohodě, doktorko?“

Barman se svalnatými předloktími, opatrně opřenými o poněkud lepkavý pult, se ke mně nakloní. Tenhle je nový – viděla jsem ho tu jen párkrát. Je o trochu starší než jeho předchůdce, může mu být kolem pětatřiceti, stejně jako mně.

Zatahám se za límec zelené nemocniční blůzy. „Doktorko“ mi začal říkat právě kvůli mému stejnokroji. Popravdě je to naprosto přesný odhad – pracuju jako všeobecný chirurg. Jelikož jsem žena, většina lidí mě automaticky považuje za sestru, ale on se hned vytasil s doktorkou.

Otec je na mě nejspíš hrdý, jestli o tom ví. Pokud je vůbec schopen nějakých pocitů nebo emocí, hrdost mezi ně zaručeně patří – to bylo patrné i při soudním jednání. Sám vždycky toužil být chirurgem, jenže na to neměl dost dobrý prospěch. Možná že kdyby se jím stal, nedopustil by se všech těch hrozných činů.

„Je mi fajn.“ Přejedu prstem po okraji sklenky. „Prostě fajn.“

Povytáhne obočí. „Co ten koktejl? Jak se mi povedl?“

„Slušně.“

To ovšem bylo hrubé nedocenění. Namíchal ten koktejl dokonale. Sledovala jsem ho, jak položil na dno sklenice kostku cukru – neobrátil do nápoje pytlík s cukrem, jak jsem to viděla u jiných barmanů. Přidal přesně správné množství bitteru. A nemusela jsem mu říkat, aby nepoužíval perlivou vodu.

„Popravdě,“ prohodí, „nečekal bych, že si objednáte zrovna old fashioned. Moc mi to k vám nesedí.“

„Hmm.“ Snažím se vypudit z hlasu veškeré potenciální stopy zájmu, aby se ztratil a nechal mě o samotě. V první řadě jsem si vůbec neměla sedat k baru. Na druhou stranu, barmani ve zdejším podniku bývají zřídkakdy takhle užvanění.

Nasadí odzbrojující úsměv. „Tipoval bych vás na cosmopolitan, vinný střik nebo něco takového.“

Kousnu se do vnitřní strany tváře, abych odolala pokušení mu odpovědět. Miluju old fashioned. Je to můj oblíbený drink už od jednadvaceti, a pokud mám být upřímná, tak ještě o maličko déle. Je tmavý a opojný, trochu sladký, trochu hořký. Jen co usrknu, moje rozmrzelost z upovídaného barmana vyprchá.

„Na tom nesejde.“ Barman se na mě naposledy dlouze zadívá. „Pokud budete ještě něco chtít, tak na mě houkněte.“

Pozoruju ho, jak odchází, a na zlomek vteřiny si dopřeju to potěšení ocenit štíhlé svaly, které se mu rýsují pod trikem. Je to přitažlivý, sympaticky vyhlížející muž se světle hnědými vlasy a mírnýma hnědýma očima. Strniště na jeho tváři nedosahuje dostatečné délky, aby ho šlo nazvat plnovousem. Působí dost nevýrazně – je to ten typ muže, kterého byste při policejní identifikaci nepoznali. Něco jako můj otec.

Začnu v duchu na prstech odpočítávat měsíce od chvíle, kdy jsem měla naposledy u sebe doma nějakého chlapa. Pak ten přepočet změním na roky. Pomalu už bych se mohla dostat až na území desetiletí. Ztratila jsem přehled, což je samo o sobě znepokojivé.

Nestojím ale o rande ani s tímhle sexy barmanem, ani s nikým jiným. Už před dávnou dobou jsem se rozhodla, že vztahy nadále nebudou součástí mého života. Bývaly časy, kdy mě tahle myšlenka rozesmutňovala, teď už jsem se ale smířila s tím, že je to tak lepší.

Znovu zvednu svoji sklenku a zavířím tekutinou. V zátylku mi pořád mravenčí, jako by mě někdo sledoval. Možná můj pocit ale nemá žádnou oporu v realitě. Možná je to všechno jen v mé hlavě.

Dvacet šest let. Ani se mi nechce věřit, že už je to tak dlouho.

Moderátor soutěžního pořadu v televizi přeruší tok mých myšlenek a přinutí mě odtrhnout oči od skleničky.

Který sériový vrah byl všeobecně znám pod přezdívkou Handyman?

Barman střelí pohledem po obrazovce a pohotově vyhrkne: „Aaron Nierling.“

Takže můj otec je dnes večer odpovědí v soutěžním pořadu. Možná je to kvůli výročí jeho zatčení, ale spíš se jedná čistě o náhodu. Ačkoli už od té doby uplynulo hodně let, jeho činy nebudou nikdy zapomenuty. Napadne mě, jestli se na to dívá. Dřív míval soutěžní pořady rád. Smí se tam dívat na televizi? Netuším, co mu ve vězení dovolí. Nemluvila jsem s ním ode dne, kdy si ho odvedla policie.

Ačkoli mi pravidelně týden co týden píše dopisy.

Vypudím myšlenky na otce z hlavy, napiju se a nechám se prostoupit příjemným pocitem tepla. Barman otírá pult na opačném konci, pod trikem se mu přitom napínají svaly. Krátce svou činnost přeruší, ohlédne se po mně – a mrkne.

Hmm. Možná že ta moje dobrovolná sexuální abstinence není až tak skvělý nápad. Zabilo by mě snad, kdybych si výjimečně jednu noc užila? Kdybych si oblékla něco jiného než nemocniční mundúr? Nebo kdybych nechala své tmavě hnědé vlasy volně splývat, namísto abych je sešpendlila sponkami do drdolu tak pevně utaženého, až mé vlasové váčky sténají bolestí?

„Doktorko Davisová? Jste to vy?“

Jakmile se za mými zády ozve ten hlas, příjemný pocit tepla vyvolaný whiskey se okamžitě rozplyne. Měla jsem pravdu. Někdo mě pozoroval. Kéž bych se aspoň tentokrát pletla. Nechtěla jsem nic víc než večerní chvilku klidu.

Celé dvě vteřiny uvažuju, že bych se neotočila. Že bych předstírala, že nejsem doktorka Nora Davisová. Že jsem nějaká jiná žena v zeleném mundúru, která jen čirou náhodou vypadá jako doktorka Davisová.

Aspoň mě ale neoslovil jménem Nora Nierlingová. Nikdo mi tak neřekl už hodně, hodně dlouho. A já mám v úmyslu tento stav zachovat.

Muž, který stojí za mnou, je malý a podsaditý padesátník. Rozhodně se jedná o mého pacienta. Jméno si nevybavuju, ale jinak si vzpomínám úplně na všechno. Do nemocnice přišel s horečkou a bolestmi v břiše. Diagnostikovali jsme mu cholecystitidu – zánět žlučníku. Pokusila jsem se mu ho odstranit laparoskopicky za pomoci kamer, v půlce operace jsem však musela pacienta otevřít. Takže vím, že kdyby si zvedl košili, která zakrývá vystupující břicho, ukázala by se v jeho pravé horní části podlouhlá diagonálně vedená jizva. Teď už bezpochyby řádně zahojená.

„Doktorko Davisová!“ Muž se na mě zářivě usmívá a odhaluje přitom řadu zažloutlých, lehce zkažených zubů. „Koukám na vás a nebyl jsem si jistej, ale… jste to vy. Páni, nečekal bych, že vás najdu zrovna v tomhle podniku.“

Co dělá tak hezké děvče na takovémhle místě? Aspoň že neokomentoval můj old fashioned.

„No, to víte,“ zamumlám.

Přála bych si, aby se mi představil. Takhle se cítím ve značné nevýhodě. Mám skvělou paměť na spoustu věcí – dokážu se zavřenýma očima nakreslit každou cévu, která zásobuje krajinu břišní –, ale jména mezi ně nepatří. Pátrám v hlubinách svého mozku, má snaha však vychází naprázdno.

„Hej, kámo!“ zavolá ten muž na barmana. „Pití doktorky Davisový jde na mě! Tahle dáma mi zachránila život!“

„To nechte být,“ zamumlám. Jenže už je pozdě. Bezejmenný pacient se mezitím uvelebil na barové stoličce vedle mě, a to navzdory mému přesvědčení, že absence make-upu a nemocniční mundúr, jenž se pohybuje pouze jednu velikost od pytle na brambory, nepůsobí dojmem, že bych toužila po společnosti.

„Tohle mám od ní!“ pochlubí se a vyhrne lem košile. Břicho pokrývá hustý porost zacuchaných tmavých chlupů, pořád je ale mezi nimi vidět tenká jizva v místech, kde jsem do něj kdysi řízla. Přesně jak si ji pamatuju. „Dobrá práce, co říkáte?“

Chabě se pousměju.

„Jste doopravdická hrdinka, doktorko Davisová,“ prohlásí. „Teda, tenkrát mi bylo tak blbě –“

Nato začne všem v doslechu hrdě líčit, jak jsem mu zachránila život. Ačkoli tohle je podle mého soudu poněkud sporné. Jasně, vyndala jsem mu zanícený žlučník. Na druhou stranu se ale dá namítnout, že by mu stejnou službu možná prokázala intravenózně podávaná antibiotika a drén zavedený za pomoci intervenční radiologie. Nelze říct, že by bez mého přispění jistojistě nepřežil.

Ten člověk by si to ale stejně nenechal vymluvit. A je fakt, že jsem operaci provedla úspěšně, on se kompletně zotavil a vypadá zdravě, když tedy pominu jeho chrup.

„To je vážně ohromující,“ poznamená barman, když záhadný pacient ukončí sáhodlouhé líčení mých bohatýrských skutků. Na rtech mu pohrává pobavený úsměv. „Jste doopravdická hrdinka, doktorko.“

„Jo, jasně.“ Obrátím do sebe zbytek old fashioned. „Je to moje práce.“

Nejistě se zvednu z barové stoličky. Pokud mě někdo pozoruje, mohlo by ho napadnout, že jsem příliš opilá, abych byla schopná řídit. Jenže důvod, proč se celá chvěju, nemá nic společného s alkoholem.

Dnes je to šestadvacet let. Občas mi to připadá jako včera.

„Už půjdu.“ Zdvořile se usměju na svého bývalého pacienta. „Díky za pití.“

„Ach.“ Muž protáhne obličej, jako by doufal, že tady zůstanu další hodinu a budu si s ním povídat o jeho zaníceném žlučníku. „Vy už fakticky odcházíte?“

„Bohužel.“

„Ale…“ Podívá se na moji prázdnou sklenici a zabubnuje zavalitými prsty o pult. „Myslel jsem, že vám zaplatím ještě jeden drink. A třeba vás i pozvu na večeři. Jako poděkování, rozumíte?“

V tu chvíli si vybavím další drobnost o tomhle chlapovi. Když mi při pooperační kontrolní návštěvě děkoval, položil mi ruku na koleno a stiskl ho, než jsem stihla ucuknout. Odvedla jste skvělou práci, doktorko Davisová. Na jeho pitomé jméno si pochopitelně pořád ne a ne vzpomenout.

„To není nutné,“ namítnu. „Vaše pojišťovna už mi zaplatila.“

Poškrábe se na krku. Má tam malý zarudlý flek, odřeninu po holení. Pokusí se vzkřísit svůj úsměv. „No tak, doktorko Davisová… Noro. Hezká žena jako vy by neměla sedět v baru sama.“

Zdvořilý úsměv opustí mé rty. „Mně to naprosto vyhovuje, děkuji za zájem.“

„No tak.“ Mrkne na mě. Teprve teď si všimnu, že jeden z těch jeho zkažených řezáků je tmavě hnědý, skoro černý. „Bude sranda. Zasloužíte si příjemnej večer.“

„Ano, to zasloužím.“ Přehodím si kabelku přes rameno. „A proto jdu domů.“

„Myslím, že byste si to měla ještě rozmyslet.“ Pokusí se mě chytit za ruku, ale vykroutím se mu. „Uvidíte, že si to spolu báječně užijem, Noro.“

„O tom vážně pochybuju.“

Z jeho obličeje vyprchá veškerá vřelost a muž přimhouří oči. „Aha, chápu. Obětovat pět minut, abyste si pokecala v baru se svým pacientem, je pod vaši úroveň.“

V prstech pevně sevřu řemínek kabelky. Tohle se tedy vyhrotilo hodně rychle. Budu muset říct Harper, aby toho chlapa vyškrtla z našeho registru. Sakra, počkat, to vlastně nepůjde. Pořád neznám jeho jméno.

„Promiňte,“ přeruší náš rozhovor barmanův strohý hlas. „Doktorko, dělá vám ten pán nějaké problémy?“

Henry Callahan. Tak se jmenuje, rozsvítí se mi najednou v hlavě. Vydechnu úlevou.

Callahan se podívá na barmana, zaregistruje jeho výšku a taky svaly na předloktích a ramenech – a zamračí se. „Ne, už odcházím.“

„Fajn.“

Cestou ke dveřím Callahan škobrtne a vrazí mi do ramene. Napadne mě, kolik už toho asi do sebe stihl nalít, než mě oslovil. Nejspíš víc, než je zdrávo – kdo ví, jestli si to bude ráno vůbec pamatovat.

Henry Callahan. Hned zítra to Harper řeknu. Toho už u sebe v ordinaci nechci vidět.

Zalétnu pohledem ke své prázdné sklence. Vypadá to, že mi dobrák Henry ten drink nakonec nezaplatil. Sáhnu do kabelky, abych vyrovnala účet, ale barman zavrtí hlavou. „To je na podnik,“ prohlásí.

Vystrčím bradu. „Ráda bych si to zaplatila sama.“

„No a já bych zase rád koupil pití ženě, která někomu zachránila život.“

Barman ze mě ani na moment nespouští ty své mírné hnědé oči. Jeho tvář je mi tak nějak zvláštně povědomá. Neviděla jsem ho už někdy?

Také se na něj zadívám, pátrám očima v jeho nevýrazném, ale pohledném obličeji a snažím se si ho zařadit. Pacient to určitě nebude. Je výrazně mladší než většina lidí, které běžně ošetřuju, a navíc si pamatuju každého, kdo mi někdy přišel pod skalpel – jako Henryho Callahana –, jen si nedokážu hned vybavit i jména.

Neznáme se? Už mám tu otázku na jazyku, nakonec ji však nepoložím. Nejspíš se pletu. Tenhle večer je, mírně řečeno, zvláštní. A já netoužím po ničem jiném než odjet domů.

„Tak dobře,“ řeknu nakonec. „Díky za pití.“

Nakloní hlavu na stranu. „Zvládnete to? Nechcete, abych vás doprovodil k autu?“

„Není třeba,“ odmítnu.

Zalétnu pohledem ven, k parkovišti patřícímu k baru. Moje auto stojí, co by kamenem dohodil, a navíc pod lampou. Všimnu si, že Henry Callahan právě nastupuje do vlastního vozu – malého modrého dodge s velkou promáčklinou na zadním blatníku. Napětí v mých ramenou povolí, když ho vidím odjíždět.

To mravenčení v zátylku už je pryč, vystřídalo ho však jakési nepříjemné tušení, které se ze všech sil snažím vytěsnit. Neznepokojuje mě Henry Callahan. Po tom všem, co jsem v životě viděla, už se mnou dokáže otřást jen málo věcí.

Přesto ještě pár minut postávám v baru, abych měla jistotu, že je opravdu pryč.

Dva

Vlastním tmavě zelenou Toyotu Camry. Mám ji ráda, je to rozumné auto v rozumné barvě bez jediného škrábance nebo promáčkliny. Můj partner v naší společné praxi, doktor Philip Corey, si loni koupil červenou teslu. Když jsem ji nazvala ideálním vozem pro krizi středního věku, Philip na mě jen šibalsky mrkl. Moc rád s ní vyráží na dálnici a tam pořádně dupne na plyn. Sednout do auta s Philipem znamená dávat vlastní život všanc.

Já žádnou krizí středního věku netrpím. Vystačím si jednoduše s bezpečným vozidlem, které mě s co nejmenšími fanfárami dostane z bodu A do bodu B.

Na parkovišti baru U Christophera je prakticky mrtvo, když usedám za volant svého camry. Nastartuju a interiér auta vyplní klasická hudba. Chopinovo Nokturno c moll. Dřív jsem hrávala na klavír a tuhle skladbu jsem se naučila kvůli středoškolskému koncertu. Připadá mi, jako by od té doby uplynula už celá věčnost. Na klávesy jsem nesáhla minimálně deset let.

Vyjedu na silnici. Panuje tady klid, což bývá o víkendových večerech pravidlem. Povolím nohu na plynu a jako obvykle se domů vracím bočními ulicemi.

Po zhruba dvou minutách jízdy si za svými zády všimnu dvojice reflektorů.

To ještě nemusí nutně nic znamenat. Prostě za mnou jede auto. No a co? Jenže jsem zvyklá, že se v tuhle hodinu a na vedlejších cestách pohybuju sama. Obvykle jsem tu jen já a hvězdy. Případně měsíc, to záleží na jeho momentální fázi.

Navíc jede tohle auto v dost těsné blízkosti. Uháním si to minimálně o patnáct kilometrů v hodině rychleji, než povoluje limit na téhle úzké silnici, přesto se reflektory drží nanejvýš dvě délky vozu za mnou. Kdybych znenadání zastavila, skoro určitě by do mě ten řidič zezadu narazil.

Začíná ve mně rašit podezření, že mě ten vůz záměrně sleduje. Existuje ale jen jediný způsob, jak získat jistotu.

Když se přiblížím ke křižovatce, nahodím levý blinkr, v poslední vteřině však stočím volant doprava.

Oči mám celou dobu přilepené na zpětném zrcátku. Sleduju reflektory za sebou a vidím, že se posunuly lehce doleva, jak se vůz chystá na křižovatce odbočit. Ve chvíli, kdy strhnu volant doprava, však auto najednou zprudka zastaví, couvne a pustí se za mnou.

Ostře se nadechnu a rukama pevně sevřu volant. Je to jasné, to auto mě opravdu sleduje. Ten parchant se mě drží jako klíště.

Zatímco zvažuju další krok, probleskne mi hlavou myšlenka. Věc, která mě napadá často, když se ocitnu v obtížných situacích:

Co by udělal můj otec?

Tahle myšlenka se vynořuje opakovaně, ačkoli se ji vždy usilovně snažím potlačit. Nechci vědět, co by na mém místě udělal otec. A rozhodně se tím nechci řídit. Vždyť si právě odpykává osmnáct doživotních trestů ve vězení. To není zrovna něco, po čem bych toužila.

V kapse mám mobil propojený s vozem přes bluetooth. Mohla bych zavolat policii. Říct jim, kde se právě nacházím a že mě sleduje nějaký vůz. To ale neudělám.

Na nejbližší křižovatce obvykle zahnu doprava a namířím si to domů. Tentokrát však zabočím doleva. Auto za mnou následuje mého příkladu. Ještě se přiblížilo, takže interiér mého vozu zaplavila světla reflektorů. Řidič se dokonce ani nesnaží zakrýt fakt, že mě pronásleduje. Dvě délky vozu se teď scvrkly na jedinou. Drží se mi prakticky za nárazníkem.

A pak před sebou spatřím cíl své cesty. Místní policejní stanici.

Zajedu na parkoviště před stanicí. Očima přitom celou dobu hlídám zpětné zrcátko a čekám, jestli řidič bude mít tu drzost následovat mě až sem. Světla reflektorů však ze zrcátka zmizí, přesně jak jsem předpokládala. Ve chvíli, kdy zastavuju na parkovacím místě, vidím vůz, který mě sledoval, projíždět kolem po silnici.

Je to modrý dodge s promáčklým zadním blatníkem.

Dalších deset minut sedím v autě na parkovišti a pozoruju silnici, abych se ujistila, že vůz, který mě pronásledoval, je definitivně pryč. Necítím se na tomhle místě moc příjemně. Pořád si živě vybavuju, jak jsem navštívila policejní stanici poprvé. Bylo mi tehdy jedenáct let. Mého otce právě zatkli. A policisté mi pokládali spoustu otázek.

Noro, jak dlouho měl tatínek ve sklepě tu dílnu?

Noro, chodila maminka někdy tam dolů?

Noro, jsou ve vašem domě ještě nějaké další skrýše?

Jiná žena by možná na stanici bez váhání napochodovala a požádala policisty, aby ji doprovodili domů. Nahlásila by, že ji Henry Callahan sleduje. Jenže by mi to stejně moc nepomohlo a při představě, že bych měla vejít dovnitř, se mi dělá fyzicky špatně. Po tom všem, čím jsem si prošla tehdy před lety, už mě na policejní stanici nikdo nedostane.

Stačilo by jim jen si v rychlosti ověřit mou totožnost, a hned by přesně věděli, kdo jsem. A o to nestojím.

Po zhruba deseti minutách dospěju k uklidňujícímu závěru, že se Callahan konečně ztratil. A když najedu zpátky na silnici, je skutečně klidná a prázdná jako obvykle. Po další čtvrthodině dorazím ke svému útulnému patrovému domku v Mountain View. Realitní agent prohlašoval, že je to dokonalý dům pro menší rodinu, bydlím v něm však jen já. Byly časy, kdy jsem si myslela, že tu nezůstanu sama napořád, při zpětném pohledu mi ale tahle představa připadá bláhová.

V patře jsou dvě ložnice, tu druhou využívám jako svou pracovnu lomeno pokoj pro hosty. Pračka a sušička se nacházejí v suterénu. Když mě Philip přišel krátce potom, co jsem dům koupila, navštívit, nakrčil nos a poznamenal, že bych si mohla dovolit něco lepšího. Jistě, mohla, ale jsem tady šťastná. Co bych si proboha počala docela sama v baráku s pěti ložnicemi? Nemám přece žádné děti, které by ty pokoje zabydlely.

Vjedu do garáže. Domem se hlasitě rozezní ozvěna zabouchnutých vrat, která však vzápětí odumře a zavládne hrobové ticho. Zastavím se v garáži a v pravé ruce sevřu klíčky.

„Zlato, jsem doma!“ zavolám.

Je to jen taková legrácka, protože jak víte, bydlím sama.

Ještě chvíli tam jen tak postávám a naslouchám ozvěně vlastních slov. Občas mě trochu znepokojuje, že žiju sama. Co kdyby se mi někdo vloupal do domu a počkal si tu na mě?

Tohle je ale bezpečná čtvrť. Obvykle mi takové věci starosti nedělají.

Mám hlad jako vlk. Nebýt Henryho Callahana, který se mě pokusil cestou domů vyděsit, zastavila bych se v In-N-Out Burgeru – mé tamní návštěvy jsou součástí propracovaného plánu s cílem nechat se ještě před padesátkou sklátit infarktem. Šanci na koupi hamburgeru jsem však bohužel propásla, a tak se zajdu podívat do kuchyně, co je v mrazáku. Potřebuju dostat do žaludku něco k snědku, co by vstřebalo tu whiskey. A pak možná ještě jednu whiskey, aby vstřebala to jídlo.

Ne, tohle vážně není dobrý nápad. Je dost pozdě a já musím vstávat za rozbřesku, protože budu celé dopoledne operovat. Zpravidla nepotřebuju dlouhý spánek, ale už mi začínají těžknout víčka.

Zrovna se chystám otevřít dvířka kuchyňské skříňky, když se ozve rána. A vzápětí další.

Někdo se ke mně dobývá zadními dveřmi.

Buch.

Čekala jsem před tou policejní stanicí minimálně deset minut. Henry Callahan určitě zmizel. Jsem si jistá, že mě domů nesledoval. Celou dobu jsem kontrolovala zpětné zrcátko a žádná auta jsem za sebou neviděla. Všimla bych si jich, i kdyby měla vypnutá světla. Mám skvělý pozorovací talent.

Vykouknu z okna, ale vidím jen tmu. Nikdo tam není.

Jak už jsem se zmínila, bydlím v naprosto bezpečné čtvrti. Všichni mí sousedé jsou úspěšní lidé stoupající po kariérním žebříčku a většina jich má mladou rodinu. Tohle ovšem nevím jistě, protože jsem zatím nevyužila příležitosti se s kýmkoli z nich seznámit. Neznám jménem jediného člověka, který žije v okruhu dvou kilometrů od mého domu, ačkoli předpokládám, že pár bych jich od vidění poznala.

Zkouším si představit, co by asi řekli, kdyby se mi něco přihodilo. Vypadala tak mile. Byla tichá. Vždycky se držela v ústraní. Tohle se říká pokaždé.

Buch.

Vrátím se ke kuchyňské skříňce nad dřezem. Otevřu ji, vyndám předmět, pro který jsem přišla, a přesunu se zpátky k zadním dveřím. Ještě naposledy vykouknu z okna, abych se ujistila, že tam opravdu nikdo není. Pak otočím klíčem v zámku a dveře otevřu.

Okamžitě se ozve mňoukání. Pod nohama se mi motá černá kočka a otírá se mi svou malou chlupatou hlavičkou o nohavice kalhot. Pak ke mně s nadějí v očích vzhlédne.

„Jo, jo, už jsem tady,“ řeknu.

Otevřu kočičí konzervu, kterou jsem vyndala ze skříňky, a vyklopím obsah do mističky na venkovní straně dveří. Tohle není moje kočka. Je toulavá. Nejspíš jsem měla zavolat do zvířecího útulku nebo tak někam, jenže já namísto toho koupila velkou krabici kočičího žrádla. Tím okamžikem se její krmení zjevně stalo mou povinností.

Pozoruju, jak kočka hltá kuřecí pyré v hodnotě šedesáti centů. Je mi pokaždé za to jídlo tak absurdně vděčná. Projevuje možná ještě větší vděk než Callahan, kterému jsem zachránila život.

Otec by něco takového rozhodně neudělal. Nikdy by nekrmil toulavé kočky. Nikdy nezachránil nikomu život.

Pár vteřin pozoruju, jak se kočka cpe, a pak dveře zavřu. A zamknu.

O deset minut později už sedím u stolu s ohřátou hotovkou a notebookem. Naloguju se do elektronického systému naší praxe. Chvíli se probírám výsledky laboratorních testů, nakonec ale neodolám a vyhledám lékařské záznamy Henryho Callahana.

Vše je přesně tak, jak si pamatuju. Cholecystitida. Doporučeno odstranění žlučníku. Zahájena laparoskopická operace, v jejímž průběhu se přešlo k otevřené cholecystektomii. Žádné pooperační komplikace, rekonvalescence proběhla rutinně.

Pak rozkliknu jeho osobní údaje. Je tam záznam o Callahanově zdravotní pojišťovně. Jako nejbližší kontakt je uveden bratr, což znamená, že není ženatý. Nejspíš žije sám. A pod telefonními čísly najdu i jeho domácí adresu.

Bydlí v poněkud pochybné čtvrti v San José. Zřejmě se jedná o rodinný dům, který stojí vcelku nedaleko odsud.

Mohla bych tam být do dvaceti minut.

Hmm.

Zavrtím hlavou a zaklapnu notebook. Potom sáhnu po sklenici s vodou a dlouze se napiju. Přála bych si mít před sebou další old fashioned, ale voda bude muset stačit.

Uprostřed stolu leží úhledně složená hromádka pošty, kterou jsem vytáhla zpod vchodových dveří. Odstrčím notebook stranou a začnu se obálkami probírat. V prvních dvou jsou účty – přijde mi nepochopitelné, že mi je pořád posílají, ačkoli všechno platím přes internet. V další je žádost o finanční příspěvek na politickou kampaň. To určitě. Pak je tu ještě leták z pekařství s nabídkou širokého výběru produktů.

A poslední dopis je od otce.

Zostra se nadechnu, když spatřím elegantní černé písmo na zadní straně obálky, úzké a zhuštěné. Všechna písmena mají přesně stejnou výšku, jako by je odměřoval pravítkem, a stopy po peru pronikají hluboko do papíru, takže rýhy budou patrné i na vnitřním listu. Napadne mě, jestli si pošťák všiml jména na zpáteční adrese. Pokud ano, nejspíš to považoval za nějaký vtip. Aspoň že je dopis adresován Noře Davisové. Norou Nierlingovou už nejsem skoro šestadvacet let.

Píše mi tyhle dopisy týden co týden ode dne svého zatčení. Dlouho jsem o nich neměla ani tušení. Babička je vždycky vyhazovala. Poté co jsem odešla na vysokou, ale začaly chodit přímo mně.

Cítí potřebu mi něco naléhavého sdělit? Co by mi asi tak mohl psát?

Napadne mě, jestli na mě někdy myslí. Jestli si o mě dělá starosti. Máma se o mě v dětství bála neustále, ale ta už tu dávno není. Nezbyl nikdo, kdo by na mě myslel nebo se staral, co se mnou je. I když to vlastně není tak docela pravda. Philipovi můj osud určitě lhostejný není, protože kdyby se mi něco stalo, kdo by pak ošetřoval jeho pacienty, až odjede na dovolenou? Není to ale opravdová starostlivost.

Dlouho, velice dlouho hledím na ten dopis. Tak jako každý týden.

A jako každý týden ho nakonec roztrhnu napůl a vyhodím do odpadkového koše.

Všechno nejlepší k výročí, tati.

Tři

Před šestadvaceti lety

Dort, čerstvě vytažený z trouby, voní vážně skvěle. Je vanilkový – můj oblíbený. A máma ho upekla prakticky z ničeho, použila jen mouku, cukr, kypřicí prášek, vanilkový lusk a vajíčka. Ukázala mi, jak umíchat zvlášť vlhké a zvlášť suché přísady a pak je spojit dohromady. Pomáhala jsem jí, protože mě o to požádala, jinak ale pečení s mámou moc ráda nemám. Sama bych se klidně spokojila s vanilkovým dortem z krabice. Nebo vlastně čímkoli, co by koupila v obchodě v uličce s pečivem.

Máma odloží dortovou formu na kuchyňskou linku a stáhne si z rukou růžové chňapky. Formy jsou dvě, protože tenhle dort bude patrový. Požádala jsem ji o to. O patrový vanilkový dort s krémem ze smetanového sýra.

„Můžem namazat ten krém hned?“ zeptám se.

Máma založí ruce v bok. Je to taková typická máma. Pokud jste někdy četli v knížce o nějaké mámě, nejspíš byla přesně jako ta moje. Každý večer nám vaří večeři, kontroluje, jestli mám hotové všechny úkoly, a sama uklízí úplně celý dům. (Technicky vzato jsem za úklid svého pokoje zodpovědná já, ale když mě přemůže lenost a vykašlu se na to, obvykle to udělá za mě.) Když jsou naši sousedé nemocní, chodí je navštěvovat a pokaždé přinese kuřecí polévku s nudlemi nebo třeba casserole.

„Noro,“ prohlásí přísně, „víš přece, že dort musí napřed vychladnout, než na něj začneš dávat krém. Jinak by se ti roztekl.“

„No,“ zamyslím se, „to bysme pak na něj mohly dát druhou vrstvu.“

Máma se usměje. Usmívá se často. Pokaždé se jí přitom udělají ve tvářích dolíčky a dvojitá brada se opticky ještě o něco zvětší. Když se s tátou brali, byla štíhlá – skoro kostnatá –, teď už to však dávno není pravda. Mně se takhle líbí víc. Kdo by chtěl objímat pytel kostí? Táta jí ale pořád říká, že by měla trochu shodit. Opakuje to často.

„Musíš být trpělivá,“ napomene mě máma.

Obvykle bývám hodně trpělivá. I když ostatní děti ve třídě vyvádějí blbosti, já vždycky tiše sedím a dělám, co řekl učitel. Dneska mám ale narozeniny a ten dort voní vážně báječně. Strhnu víko z plastového kelímku se smetanovým krémem a zajedu do té hladké bílé dobroty prstem. Máma se na mě přísně zadívá, ale nebrání mi v tom. Koneckonců nikdo jiný než my ten krém jíst nebude.

Mmm. Smetanový krém.

„Víš určitě, že nechceš na večer pozvat nějaké kamarády?“ zeptá se máma. „Ještě není pozdě.“

„Ne, to je v pohodě.“

„Ale máš přece narozeniny, miláčku.“

Tohle mi nemusí připomínat. Vím, že mám narozeniny. Dneska je mi jedenáct. Příští rok nastupuju na druhý stupeň. Už se nemůžu dočkat.

Mámino obočí se stáhne. „Máš přece kamarády, že ano, Noro?“

„Jo.“

A není to lež. Mám kamarádky. Jsou to holky, se kterými si hraju každý den o přestávce. Nikdy jsem ale neměla žádnou opravdu důvěrnou přítelkyni. Některé holky si večer co večer volají a povídají si až do půlnoci. Já nikoho takového nemám. A určitě nemám kamarády, které bych chtěla pozvat na oslavu jedenáctých narozenin.

Co je na tom špatného?

Naberu prstem další kopeček krému a máma se na mě zamračí. Věděla jsem, že je jen otázkou času, než mi to zarazí. „Jdi se nahoru převléct,“ nařídí mi. „Než se vrátíš, bude dort vychladlý.“

Zasténám. „Proč se musím převlíkat? Doma jsme jenom my.“

„Máš narozeniny. To je zvláštní příležitost. Copak ty nechceš vypadat hezky?“

Pokrčím rameny. „Kdy se táta vrátí domů?“

„Bude tady do hodiny. Ještě pro tebe musí na zpáteční cestě vyzvednout dárek.“

Zkřížím prsty na rukou i na nohou, aby to byl další křeček, ale nejspíš nebude, protože máma říká, že máme na křečky smůlu. Určitě to ale bude něco hezkého. Táta dává nejlepší dárky.

Máma založí ruce na hrudi. „Tak už jdi, Noro. Ten krém namažeme na dort, teprve až budeš připravená.“

Fajn. Odhodím kelímek se smetanovým krémem na kuchyňskou linku a jdu se nahoru převléct. Cestou ke schodišti míjím dveře do sklepa. Někteří kamarádi ze školy mají suterén upravený, hrajou tam videohry nebo pořádají oslavy, v tom našem je ale tátova dílna.

Před pár lety se nadchl pro práci se dřevem a rozhodl se, že si v suterénu udělá dílnu. Od té doby tam tráví dlouhé hodiny a vyrábí židle a stoly a podobné věci. Moc dobře mu to ale nejde. Tak třeba minulý měsíc vynesl ze sklepa židli, kterou vlastnoručně vyrobil, a byla fakt příšerná. Žádné dvě nohy nebyly stejně dlouhé. Na takovou židli byste si rozhodně sednout nechtěli – vypadala, že se každou chvíli sesune k zemi. Máma ale tvrdila, že ho musíme podpořit, tak jsem řekla, že se mi ta židle líbí.

Myslela jsem, že by bylo zábavné pomáhat tátovi v dílně. Ne že bych nějak zvlášť milovala práci se dřevem, ale ráda s ním trávím čas. Jenže on prohlásil, že chvíle strávené ve sklepě jsou jediné, které má sám pro sebe, a že mu ta práce pomáhá se uvolnit. Nevím, proč se nemůže uvolňovat se mnou, ale co nadělám.

Kolem dveří do sklepa se vznáší takový divný pach. Ze začátku jsem si ho nedokázala zařadit, ale pak mi táta na Vánoce daroval lahvičku levandulové tělové mlhy a mně došlo, co je to za vůni. Levandulová. Pokaždé když procházím kolem dveří do sklepa, mě udeří závan tak silný, jako by jí byl celý suterén promáčený.

Položím ruku na dveřní kouli od sklepa. Nikdy jsem tátovu dílnu, kde pracuje se dřevem, neviděla. Pokaždé za sebou zamyká, protože tvrdí, že je to tam nebezpečné. Jako že tam má spoustu vrtáků a pilek a já bych si mohla ublížit. Přesvědčovala jsem ho, že budu opatrná, ale on si stál za svým.

Pokusím se koulí otočit. Ani se nehne. Zamčeno. Jako vždycky.

„Aarone!“ Z kuchyně se ozve mámin hlas. Je hodně hlasitý. „Jsi doma brzo!“

Srdce mi poskočí, dočista zapomenu na to, že jsem se měla jít převléct – vždyť je to stejně fuk –, a rozběhnu se do kuchyně. Táta stojí uprostřed místnosti, na sobě mohutný prošívaný kabát a vlasy zacuchané, jak si právě sundal klobouk. Můj táta je hezčí než otcové všech mých kámošek. Je vysoký, má husté tmavě hnědé, skoro černé vlasy a pěkné bílé zuby a všechny učitelky se začnou hihňat, když se objeví ve škole.

„Všechno nejlepší k narozeninám, děvče!“ řekne táta.

„Co jsi mi přinesl?“ zeptám se dychtivě.

„Noro!“ okřikne mě máma.

Vypísknu nadšením. „Myš!“

Máma v obličeji celá zbledne. „Aarone, snad jsme se dohodli…“