VÝPRAVA

DO NEZNÁMA

Dnešný deň je pre myšiakov Aďka a Maťka naozaj výnimočný. Čaká ich výprava do neznáma a pôjdu úplne, ale úplne sami.

„Buďte opatrní,“ nabádal ich otecko, keď sa rozchádzali v predsieni pri zmetáku.

„Viete, že Rybárik nemá myši rád,“ pokračoval a ich netrpezlivosť si nevšímal. „Hlavne si dajte pozor na kocúra Mura. Síce v noci obvykle spí s pani Rybárikovou v posteli, ale je to predsa len kocúr. Neradno mu veriť.“

Chlapci žuvali žuvačku, ktorú našli vypľuvnutú na chodbe a o ktorú sa spravodlivo rozdelili.

„Páni, to bude super,“ chveli sa obaja nedočkavosťou. Už aby ich ocko pustil. „Prečo nás tu vlastne zdržuje? Sme vari malí?“

Nahlas poslušne odpovedali: „Áno, budeme opatrní,“ ale naďalej obidvaja svetácky prežúvali. Mali v hlavičkách dôležitejšie veci než rodičovské obavy.

Oteckov starostlivý hlas od samej nedočkavosti ani nevnímali.

„Videl som Rybárika chystať pasce. Dal do nich úžasne voňajúce kúsky syra. Tak nie aby vám napadlo chcieť si kúsok odlúpnuť.

Viete, ako vyzerajú pasce?“ spýtal sa ich, ale na odpoveď nečakal: „To sú také malé doštičky s kovovou pružinou, ktorých naposledy priniesol za plnú tašku.“

Chlapci prikyvovali, ako keby pozorne počúvali, ale ockov starostlivý hlas im šiel jedným uchom dnu a druhým hneď von.

„Jasné, ocko, dáme si pozor. I na pasce,“

netrpezlivo mu skočili do reči.        „Tak už môžeme ísť?“

Páni, to bude dobrodružstvo. Nikto ich pri tom nebude stále napomínať, Aďko, tam nechoď, Maťko, toto nerob... Možno nájdu aj niečo dobré pod zub... Obaja si pri tej myšlienke oblizli fúziky. Už dlho sa túžili pozrieť i ďalej než pár krokov od myšej diery za knižnicou v domčeku Márie a Alfonza Rybárikovcov.

Svet si už síce prešli skoro celý, ale len na mape. To keď ich otecko vzal do obývačky, kde na stole ležal veľký atlas sveta. Myšiaci si prezerali obrázky celý večer. Rybárikovci neboli doma, a tak hopkali po mape sem, potom zase tam. Chvíľu boli v Afrike a hop, prebehli modrú plochu vody, o ktorej im pani učiteľka z myšej školy rozprávala, že je to more. A už pobehovali po Európe. O okamih zase stáli priamo na ľadovom severnom póle. Ten tu bol namaľovaný na bielo.

Zábavné bolo, že ich ani neoziabali nožičky.

„Ach, ako by som si prial cestovať a nie trčať v nudnom zapadákove za skriňou,“ šomral Aďko.

Mamička mala z ich prvej cesty do neznáma ťažkú hlavu. Bála sa o nich, ale otecko rozhodol:

„Nemôžu sa ťa stále držať na chvostík. Už sú dosť veľkí

a kuchyňa zase nie je tak ďaleko. Musia sa trochu oťukať.“

Table of Contents

Veko

Titulná Strana

VÝPRAVA DO NEZNÁMA