Tom Hillenbrand 

Karmínové zlato 

Originální název: Rotes Gold. Ein kulinarischer Krimi 

Vydáno u Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, 

Cologne/Germany, 2022 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2012, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, 

Cologne/Germany 

Translation © František Ryčl, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

Vydání první 

ISBN 978-80-279-1376-3 (epub) 

ISBN 978-80-279-1377-0 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Mému otci 

1 

Brát si ty nové boty byla chyba. Šel pěšky celou cestu od Opéra Garnier dolů k Seině, kolem náměstí Vendôme a pak po Tuilerijském nábřeží. Neboť je nemožné v sobotu večer v tuto dobu sehnat taxíka. Taky by se dalo jet metrem – tedy pokud jste ochotni dorazit na nóbl večeři v načichlém smokingu, ve zvlhlé košili a se zpoceným čelem. Xavier Kieffer shlédl dolů a levou rukou si přejel po tmavé látce nového obleku. „Na tebe budu vydělávat aspoň týden,“ zabručel a začal v kapse saka hledat ducalky.

Když si pak zapálil cigaretu, došinul se s bolavýma nohama doprostřed Senghorovy lávky, oběma rukama se opřel o železné zábradlí a hleděl na řeku proti proudu, směrem k Eiffelově věži. Popel klepal do řeky a sledoval, jak šedé vločky odnáší vítr. Ohrnul nos. Podle jeho mínění není pařížské jaro ani z poloviny tak báječné, jak si většina lidí myslí. Zvlášť když je tak vlhko a horko jako už celý týden. To pak město světel nevoní květinami a láskou, nýbrž výfukovými plyny a odpadky.

Xavier Kieffer si povzdechl. V Grundu, jeho bydlišti v lucemburském dolním městě, je vzduch v dubnu vždycky čistý a svěží. A na rozdíl od Seiny je Alzette čistá. Tam by nyní mohl sedět v besídce u řeky se sklenkou dobrého vína a kouskem ryzlinkové paštiky… Od skoro dohořelé ducalky si zapálil novou a zhluboka potáhl. Co jsi takový škarohlíd, pomyslel si. Vždyť vlastně vůbec nemáš důvod být tak rozladěný, věru ne.

Konečně je v Paříži, městě, které má v podstatě rád. A má pozvání na skvělou večeři. A ne jen tak ledajakou, nýbrž na nejvybranější dinner, jaký se toho večera v hlavním městě koná. Vařit bude Rjúnosuke Mifune, největší mistr suši ve Francii, dost možná dokonce v celé Evropě. Hostitelem je François Allégret, starosta Paříže. Přítomni budou někteří francouzští ministři, různí šéfredaktoři, přední průmyslníci a kdovíjací zazobaní Allégretovi přátelé.

Přesto se Kieffer necítil v pohodě. A nemohly za to jen ty ručně šité boty z Budapešti, mučící jeho ploché nohy. Tohle je ten druh společenské akce, na které se malý kuchař z Lucemburku musí cítit ztracený stejně jako myška v nejluxusnější kuchyni. Co tady tedy pohledává? Starosta a jeho přátelé z lepší společnosti mohou být Kiefferovi srdečně ukradení. Nechat se ale osobně pohostit japonským velmistrem jako Mifune, to už je spíš něco, kvůli čemu svolí nacpat se do příliš drahého a příliš úzce střiženého obleku značky Boss.

Jenže skutečným důvodem byla samozřejmě Valérie. Nebýt jí, nikdy by se netrmácel z Lucemburku do Paříže, aby mohl jíst studenou rybu s mořskými řasami, jakkoli mistrovsky připravenou. A bez přispění šéfredaktorky a majitelky legendárního restauračního průvodce Guide Gabin by nikdy nedostal onu pozvánku z těžkého ručního papíru se zlatým lemováním, kterou mu kurýr před dvěma dny doručil do jeho restaurace:

François Allégret si Vás dovoluje pozvat 

na soirée privée na počest monsieur Rjúnosuka Mifuneho. 

17. dubna, ve 21 hodin, Le Musée d’Orsay. 

Večerní oděv. R. S. V. P. 

Kiefferovi bylo hned jasné, že v tomto pozvání má prsty Valérie. Nejen proto, že se šéfka Gabinu velice přátelí s pařížským starostou, ale i proto, že mu neřekla ani slovo předem. To je pro ni typické; žádné upozornění, žádné varování, ani nemluvě o šetrně formulované otázce, jestli má vůbec chuť s ní konečně zase jednou strávit večer. Namísto toho rovnou takovéto pozvání do Paříže, jako hrom z čistého nebe. A nejen na prosté tête-à-tête v nějaké romantické malé restauraci v Saint-Germain, což by spíš hovělo Kiefferově vkusu, nýbrž na společenskou událost, z níž mu naskakuje husí kůže ještě dřív, než vůbec začne.

Když si tu cedulku přečetl, měl vztek. Ale ještě ten samý večer si koupil jízdenku na vlak.

Ze zamyšlení Kieffera vytrhla Eiffelova věž. Náhle začala zářit a blikat, zalita tisíci světel. Tato turistická podívaná se opakuje každý večer po setmění v každou celou hodinu. Takže už musí být 21 hodin. Lucemburčan odhodil cigaretu přes zábradlí a pokračoval v cestě. Na konci mostu odbočil doprava a rychlým krokem scházel dolů po nábřeží Anatola France až k jasně osvětlenému Musée d’Orsay.

Kieffer vstoupil do obrovského vestibulu bývalého nádraží. Hlídač mu zkontroloval pozvánku. „Na konci allée centrale se nachází výtah, kterým se monsieur dostane do třetího patra k salle des fêtes.“

Přikývl a seběhl po schodech na o něco níže se nacházející hlavní chodbu. Ve střední části vestibulu stály desítky řeckých a klasicistních soch. Po obou stranách visely na stěnách malby. Lucemburčan míjel různé bohy a hrdiny a nakonec se zastavil před velkou olejovou mazanicí nazvanou Des Romains de la décadence. Kieffer si prohlížel skrumáž džbánů s vínem, pokrmů a nahých těl. Uvědomil si, že je zřejmě jediný člověk v hlavní hale Orsay, vysoké bezmála třicet a dlouhé přes sto metrů. Šel dál. Na konci sálu, pod obrovským secesním reliéfem s extaticky tančícími vílami, zahlédl Valérii, jak soustředěně zírá do svého blackberry. Chvíli ji pozoroval beze slova. Dědička Gabinu na sobě měla ohromující, umělecky pomačkané zlaté šaty z čínského krepu – a přes ně sepranou modrou džínovou bundu, která se k tomu skvěle hodila.

Když Valérie Kieffera zahlédla, rozběhla se k němu a vrhla se mu do náruče. Měl předem připravených pár vět, které jí hodlal říct ohledně toho poněkud zvláštního způsobu pozvání, ale nedostal se k tomu. Neboť ho okamžitě vášnivě políbila na ústa a pažemi objala kolem pasu. „Jsi tady,“ zamumlala. Hleděla na něho velkýma, zelenýma očima a prstem se mu dotkla špičky nosu. „A jestli chceš, můžeme mít celý víkend jen pro sebe.“

Kieffer se rozhodl diskusi o Valériině poněkud pochybném způsobu komunikace odložit na podstatně pozdější dobu a jen se usmál. „To by bylo fajn. Mám ovšem dojem, že dnes večer nebudeme sami ani minutu.“ Ukázal ke vchodu. Tam se vynořil houf lidí, vlévající se do vestibulu z bočního křídla. V jejich čele kráčel nadmíru dobře vyhlížející štíhlý čtyřicátník v doprovodu dvou mladších mužů s aktovkami.

„To je on? Náš hostitel?“ zeptal se Kieffer.

„Ano, to je François v plné své kráse.“

Pařížský starosta sešel ledabylým, přesto však rychlým krokem ze schodů k hlavnímu vchodu. Obratně se vyhnul mramorovému faunovi, několikrát se otočil a kynul hostům, kteří se za ním drali do dveří. Současně prostřednictvím mobilu konverzoval s kýmsi neznámým a rukou dával znamení svým mladým asistentům. Měl na sobě perfektně padnoucí tmavomodrý oblek, šitý na míru, a bílou košili bez kravaty. Kaštanové vlasy, místy už protkané prvními šedinami, mu lemovaly dohněda opálený obličej, jaký by se skvěle vyjímal v módním katalogu: výrazná brada, vystouplé lícní kosti, mírně zahnutý nos.

„Ten váš starosta by se neztratil ani na přehlídkovém molu.“

„Ano, je vážně k nakousnutí,“ přisvědčila Valérie Gabinová. Zavěsila se do Kieffera. „Ale můžu tě ujistit, že my dva nemáme nejmenší šanci.“

„My dva? Jak to myslíš?“

„Já jsem žena. A ty jsi příliš starý.“

Kieffer pochopil. „Proto ti dva… asistenti?“ Přikývla. „Ale teď už dost drbání, jde sem.“

Jakmile François Allégret uviděl šéfku Gabinu, předal mobilní telefon jednomu ze svých poskoků a pospíchal k ní. Zlehka se uklonil, uchopil Valériinu podanou ruku a letmo ji políbil. „Opět vypadáte tak fantasticky, milá přítelkyně.“ Obdivným pohledem si změřil její šaty. „Vy jste pro Diora jako stvořená.“

Pak přešel ke Kiefferovi a oběma rukama mu srdečně sevřel pravici. „Monsieur Kieffere, těší mě, že se konečně poznáváme. Valérie mi o vás tolik vyprávěla. Chci o vaší kuchyni vědět všechno, jsem strašně zvědavý.“ Zatímco mluvil, upíral Allégret na Lucemburčana vytřeštěně zářivý pohled a ruku i zápěstí mu tiskl ještě silněji.

„Jste velice laskav, pane starosto,“ odpověděl Kieffer.

„Ale z kulinářského hlediska se Lucemburk Paříži sotva vyrovná.“

Allégret mu dál pevně svíral pravou ruku, zatímco káravě vrtěl hlavou. „Ale ne, ale ne! Pro vás jsem François! A zatímco Paříž má sto jedenáct hvězdiček, Lucemburk jich má čtrnáct. A přitom není ani tak velký jako Marais! V přepočtu na hlavu jasně vedete!“

Potom bez jakéhokoli dalšího slova náhle pustil Kiefferovi ruku a otočil se na podpatcích o 180 stupňů. Obrátil se k hostům přibližujícím se hlavní chodbou, zatleskal a zavolal: „Nechte teď prosím těch Cézannů a Degasů, děcka, ti jsou tu pořád. Ale našeho milého Rjúnosuka Mifuneho tu máme jen dnes večer. Račte jít nahoru. Na prohlídku bude čas i později. Na celou noc máme Orsay jen pro sebe.“

Výtahem vyjeli spolu s několika dalšími hosty jako první do nejvyššího patra a procházeli dlouhou chodbou, která, pokud dával Kieffer dobrý pozor, vedla do západního křídla. Jeho přítelkyně zřejmě cestu znala, on i ostatní hosté se jí dali vést. „K jaké příležitosti se vlastně party koná?“ obrátil se na Valérii.

„Mifune dostane nějaké vyznamenání. Příští týden bude jmenován komandérem Řádu čestné legie.“

Kieffer uznale hvízdl skrze zuby. „To se dosud nepodařilo mnoha kuchařům.“

„Ne, kromě Bocuseho mě už nikdo další nenapadá,“ odpověděla. „Ale Mifune konečně taky není jen tak ledakdo. Je jeden z nejlepších suši kuchařů na světě. A kromě toho je to muž, který tuto kuchyni v osmdesátých letech jako první uvedl do Evropy. François je jeho velký fanda. A proto využil příležitosti, aby uspořádal event, na němž pro něho bude Mifune vařit.“

„Ale ten muž má přece v Paříži vlastní restauraci. Tam si přece může dát starosta Mifuneho suši tak často, jak jen bude chtít.“

Přikývla. „Ano, v Ue no tai,“ řekla Valérie. „Ale tam by jistě François nikdy nedostal takové omakase jako tady. Víš, co to je?“

Kieffer podrážděně odfrkl. „Samozřejmě. Čtyři roky jsem dělal zástupce šéfkuchaře v La Houle, jestli ti to něco říká.“

„Možná nejlepší rybí restaurace v Paříži, alespoň tak před patnácti lety. Nebo je to ještě déle?“

„Děkuji za připomenutí mého pokročilého stáří.“

Omakase je japonský termín pro menu, při kterém je host plně vydán na pospas vůli kuchaře. Kdo se posadí v suši baru a zavolá „omakase“, ponechává jen na kuchaři, co mu bude servírovat. Také při dnešní večeři nebude mít nikdo na výběr, možnost volby je odepřena. Nikdo nemůže Mifunemu předepisovat pořadí chodů – všichni budou jíst, co jim mistr suši předloží.

„Ale smysl celých těch manévrů mi stejně pořád uniká,“ řekl Kieffer.

„Starosta pravidelně jídá v tříhvězdičkových chrámech jako Tour d’Or. Je zvyklý, že se vždy předkládá to nejlepší z nejlepšího. Přesto, anebo právě proto, jak se mi pravidelně zpovídá, trpí François strašnou nudou. Pořád slídí po něčem novém, ještě vybranějším. Proto si vymyslel tuto malou party.“

Kieffer tušil, co tím jeho přítelkyně myslí. Valérie mu už vyprávěla, že si za ní François Allégret pravidelně chodí pro tipy a že je fanatický gourmet. Z vlastní zkušenosti ale věděl, že se takovéto hodování na nejvyšší úrovni po čase každému začne zajídat. Sám to zažil na vlastní kůži – komplexní a náročná francouzská kuchyně jeho patru už několik let nepřinášela žádné potěšení. Kdysi tomu bývalo jinak, ale nyní dal krajíčku čerstvého domácího chleba se sýrem nebo lucemburské bouneschlupp mat mettwurscht přednost před jakoukoli kulinářskou obludností na způsob pigeon en feuilleté au chou nouveau et au foie gras. Oproti tomu François Allégret, který je očividně mnohem extravagantnější povahy než Kieffer, své potěšení z haute cuisine zjevně ještě neztratil, nicméně stejně jako mnozí gourmeti neustále pátrá po ještě větší kulinářské bombě.

„Jak přesně tato party tomu muži napomůže k užívání si svých kulinářských fantazií?“ zeptal se Kieffer.

„Vyvíjí na Mifuneho nátlak, cožpak to není zjevné? François není tak zcela bez zásluhy, že se ten Japonec dostane do čestné legie. On sám upozornil prezidenta na průkopnické výkony tohoto kuchaře. A pak tento pompézní event – přijde japonský velvyslanec, šéf představenstva jednoho amerického internetového koncernu…“

„… a dokonce i šéfka nejslavnějšího restauračního průvodce na světě ho poctí svou přítomností,“ dodal Kieffer. „Jak praktické, když chudákovi Mifunemu pořád ještě chybí třetí hvězdička, jestli jsem správně informován.“ Kieffer si dovolil úšklebek, za což hned od Valérie inkasoval dloubnutí loktem.

„Jsi nemožný.“

„Ale mám pravdu.“

„Ano, máš. Já ovšem představuji v podstatě jen stolní dekoraci. A pak to absurdní umístění. Je ti doufám jasné, že nechal zavřít celé Musée d’Orsay, že?“

„Večer by se zavřelo tak jako tak, ne?“ zeptal se Kieffer.

„Bylo zavřené už celé odpoledne, kvůli soukromé prohlídce pro zahraniční hosty Françoisovy večeře.“

„A všechny ty cavyky budou mít nějaký vliv na naši večeři? V tomto ohledu bych byl skeptický.“

Valérie ho zatahala za paži. „Tady teď musíme doprava.“ Přitiskla se blíž k němu. Kiefferův nos zaznamenal vůni chanelu. „Vím naprosto přesně, jak ten můj krásný starosta funguje. Když od někoho něco chce, pak ho zahrnuje pozorností a přízní. Tímto dinnerem se Mifunemu dostane obojího v takové míře, že mu ten muž čistě jen z tradičního japonského smyslu pro čest bezpochyby předloží to nejlepší suši menu, jaké kdy bylo na tomto kontinentu servírováno.“ Objala ho jednou paží. „Tak si alespoň monsieur Allégret představuje průběh večera.“ Kieffer právě chtěl pronést poznámku o vrozeném velikášství francouzských politiků, když se chodba stočila doleva a poskytla výhled na otevřené dvoukřídlé dveře, před nimiž stály dvě Japonky v kimonech. Za nimi se rozprostíral sál o velikosti tenisového kurtu, jehož vysoké stěny byly bohatě zdobené zlatem a štukou. Řada oken na severní straně nabízela fantastický výhled na Sacré-Cœur. Na malířských stojanech byly vystaveny četné impresionistické malby, vesměs všechny s asijskými motivy. Kieffer poznal jednoho Gauguina, zbytek mu nic neříkal.

„Ten blázen sem nechal přenést polovinu orsayského japanistického oddělení,“ zamumlala Valérie.

Veliký stůl uprostřed místnosti zřetelně kontrastoval s absolutistickým přepychem sálu. Byla to tabule z nelakovaného cedrového dřeva, prostřená prostou japonskou keramikou. Kromě mističek, lístků s natištěným menu, ubrousků a jídelních hůlek nebylo na stole vůbec nic, ani květinová či jiná dekorace.

Za stolem, na druhém konci sálu, rozestavili několik japonských paravánů, za nimiž se pravděpodobně ukrývala část improvizované kuchyně. Před stěnami z rýžového papíru se nacházela robustní pracovní deska, u níž stál Japonec s obličejem jakoby poďobaným od neštovic. To musel být Mifune. Pokaždé, když vstoupila další skupinka hostů, se hluboce uklonil.

Zpoza paravánu se hned vynořily další ženy v kimonech a začaly hostům nabízet nápoje na přivítání. Těch tu zatím bylo, včetně Valérie a Kieffera, asi tak pětadvacet. Kieffer poznal jednoho německého ministra a jednu francouzskou televizní moderátorku; ostatní neznal.

„Kdo jsou ti lidé? Znáš je všechny?“

„Skoro,“ odpověděla Valérie. Zatímco Kieffer usrkával skoro zmražené švestkové víno, šeptala mu jména hostů, které znala. Výzdoba Allégretovy slavnostní večeře zahrnovala kromě tří ministrů z Německa a Francie taky japonského velvyslance, šéfa jednoho francouzského potravinářského koncernu, několik mediálních magnátů, jakož i jednoho amerického miliardáře. Valérie prostudovala malou kartičku se zasedacím pořádkem na večer.

„Mimochodem, sedíš vedle něho, Xaviere.“

„Doufal jsem, že budu sedět vedle tebe a celý večer že budu moct ostatní hosty ignorovat.“

Protáhla obličej do posměšného úsměvu. „To jsi byl vždycky takový starý misantropský bručoun? Nebo jsi na tom musel dlouze pracovat?“

„Řekl bych, že je to řečnická otázka.“

„Samozřejmě že sedíme vedle sebe, Xaviere. Ale ten miliardář ti sedí po pravici. Jmenuje se Cesar Lee Willinon.“

„Na čem,“ zeptal se Kieffer, „tak moc zbohatl? Na naftě?“

„Ne, na nějakém softwaru, řekla bych.“

Kieffer se právě chystal rozhlédnout po popelníku, když tu už začal François Allégret ťukat lžičkou o skleničku na šampaňské. „Milí přátelé. Vítám vás všechny srdečně na tomto zvláštním večeru.“ Předal skleničku jednomu ze svých asistentů a doširoka rozpřáhl paže.

„Vítejte. Anebo lépe: Iraššaimašita! Tento večer bude zcela ve znamení báječné japonské kuchyně. Mnozí z vás milují suši, to vím,“ starosta ukázal na jednoho hosta v zadní části sálu. „Lee má dokonce vlastní restauraci, jestli jsem správně informován.“

Allégret se otočil k Mifunemu, který stále ještě setrvával za pracovním stolem. V tváři se mu nepohnul jediný sval. „Rjúnosuke Mifune není jen jedním z nejlepších kuchařů na světě, on je i ten, komu vděčíme za to, že se suši v Evropě tak zpopularizovalo. Když si Mifune-sama otevřel v Nice svou první restauraci, považovala většina z nás tuňáka za něco, co se dává do konzerv, a studené ryby za něco, co dobrovolně snědí leda tak Holanďani.“ Publikum se zasmálo. „To bylo v roce 1985. Dnes je suši všude.“ François Allégret udělal krátkou pauzu, pak ukázal na Mifuneho. „Ale nejlepší suši v Evropě pořád ještě vytváří náš čestný host, který bude za své zásluhy ve středu státním prezidentem vyznamenán nejvyšším řádem, který naše republika uděluje. A nám dnes večer přísluší čest nechat si od Rjúnosuka Mifuneho připravit jeho zvlášť vybrané omakase menu.“ Zlehka se uklonil směrem ke kuchaři. „Arigató gozaimasu, monsieur.“

Mifune neřekl nic, jen se uklonil, hluboce a strnule.

První hosté se počali usazovat. Kieffer přisunul Valérii židli a pak se posadil i on sám. Po pravici mu už seděl sportovně vyhlížející skoro padesátník s vyholenou hlavou a krátce sestřiženým plnovousem a okamžitě k němu natáhl ruku. „Hi, já jsem Lee!“ zaburácel nejstrašlivější francouzštinou, jakou kdy Kieffer slyšel. „Je moc fantasticky vás poznávat.“

„Xavier Kieffer, potěšení je na mé straně. Můžeme i anglicky…“

„Super, úžasné. Pro mě lehčí. Pokouším se naučit francouzsky, ale, no jo, však víte.“ Američan měl na sobě světle šedý oblek a úzké černé tričko, napínající se přes jeho svalnatý hrudník. „Paříž je fantastická,“ prohlásil Willinon. „Miluji ji. Co je to za kostel, co stojí tam vzadu na tom kopci? Úžasná architektura, miluji ji!“

„To je Sacré-Cœur,“ odpověděl Kieffer a pokusil se změnit téma. „Starosta se zmínil, že sám vlastníte suši restauraci.“

Willinon, který právě z jedné misky umně lovil tyčinkami slanou švestku, rázně přikývl. „Správně. V Rio del Mar mám vlastní suši bar společně s Robertem, Robertem de Nirem. Přímo u vody.“ Vrhl po Kiefferovi spiklenecký pohled a ztlumil hlas. „Je sice jen takový průměrný, ale je to prostě mé hobby.“

„Suši?“

„Všechno, co má co dělat s Japonskem,“ řekl Willinon a kývl na servírku. „Osake o kudasai! Dáte si taky saké, Xaviere?“

„Dobrý nápad, proč ne,“ řekl Kieffer. Pokud má tohoto nabušeného kalifornského balíka snášet celý večer, bez alkoholu to půjde jen stěží.

„Futacu. Dvakrát!“ zařval Willinon na servírku.

„Japonské jídlo je nejlepší na světě. Miluji ho! Kvůli tomuto omakase jsem schválně letěl přes oceán. Jsem zvědavý, s čím se Mifune vytáhne. Hledí trochu upjatě, nemyslíte? Vy se v suši vyznáte, Xaviere?“

„Trochu. Sám jsem kuchař.“ Kieffer neměl nic proti japonskému jídlu, naopak. Když byl v devadesátých letech zástupcem šéfkuchaře v již zmíněné rybí restauraci La Houle, byl už v Paříži boom suši v plném proudu. Mnozí z jeho štamgastů dezertovali, protože namísto humrů nebo ústřic chtěli raději sašimi nebo tuňákové nigiri. Proto pak jednou obchodní vedoucí La Houle nechal zřídit vlastní suši bar a zaměstnal japonského šokunina, speciálně vyškoleného kuchaře. Do této míry měl tedy Kieffer jakýsi přehled. „Slyšel jsem, že Mifune je velice dobrý,“ řekl opatrně. „Je to prý tradicionalista. Takže dnes večer se nejspíš nedočkáte california rolls s majonézou.“

„Chápu.“ Cesar Lee Willinon přikývl a prohrábl si plnovous. Pak to z něho vypadlo: „Tradice je cool, ale nejdůležitější je čerstvost, víte? Například naprosto čerství mořští ježci, to prostě miluji. V mé restauraci všechno odebíráme rovnou z Cukidži, tokijské rybí tržnice. Dopravují to dokonce letecky. Měl byste se k nám někdy podívat, Xaviere.“

„Udělám to, až budu příště na západním pobřeží,“ odpověděl Kieffer.

„Báječně! Mínění francouzského kuchaře o našich produktech, to mě bude skutečně zajímat.“

„Ne, tedy promiňte, nepředstavil jsem se dostatečně,“ řekl Kieffer. „Nejsem Francouz, nýbrž Lucemburčan.“

„Opravdu? Fascinující. To bych si nikdy nepomyslel. Vaše francouzština je tak dokonalá. Nemáte vůbec žádný přízvuk, ačkoli jste Němec.“

Ke Kiefferově úlevě právě v tom okamžiku přišel první chod. Podávalo se sašimi z natenko nakrájeného lososa, jehož Mifune krátce před servírováním pokapal vařícím sezamovým olejem, takže horní strana naporcované ryby byla mírně ovařená.

„Co myslíte, Xaviere?“ zeptal se Willinon poněkud příliš hlasitě, aby na sebe přitáhl pohledy okolních hostů.

„Bez chyby,“ odpověděl Kieffer poté, co ochutnal. V tomto případě to nebyla jen povinně zdvořilá odpověď, nýbrž taky pravda. Nechal si další kousek lososa rozplynout na jazyku. Předkrm byl velice jednoduchý, ale také velmi chutný. Perfektní přísady, perfektní příprava – snad měla Valérie pravdu a toto bude menu, jaké se člověku předkládá nanejvýš jednou za pár let.

Kieffer sledoval Rjúnosuka Mifuneho při práci. Mistr suši stál za pracovní deskou, umístěnou kolmo k čelu cedrového stolu, dobrých deset metrů od něho. Právě strouhal kousek wasabi na dřevěném prkénku, potaženém žraločí kůží. Ve většině moderních kuchyní by se k tomu dnes použilo struhadlo z ušlechtilé oceli, ale Mifune pracoval podle časem osvědčené japonské metody. Nastrouhaným křenem potom naplnil několik misek a pokynul asistentovi, aby mu podal několik předvařených kusů chobotnice. Nyní Mifune zkoumal chapadla. Na chvíli se zdál zaražený, pak začal sépii krájet na malé kousky do suši.

Kieffera napadlo, že se Mifune pohybuje jako robot. Stál ohnutý v kříži u pracovní desky a víc sekal, než řezal. Podle všeobecného mínění si Japonci zakládají na obzvlášť formálním a strnulém chování. To na všechny dobré suši kuchaře, které dosud Kieffer poznal, příliš nesedělo. Svou práci vykonávali klidně a soustředěně, přitom se ale pohybovali stejně mrštně jako čínští stínoví boxeři.

Oproti tomu Mifune se pohyboval po kuchyni strnule jak plechový robotek na klíček. Kieffer položil ruku na předloktí Valérii, bavící se s německým ministrem životního prostředí po své levici.

„Co je?“

„Všimni si Mifuneho,“ pošeptal jí, „něco mi na něm nesedí.“

Valérie se chystala odpovědět, ale když jí padl pohled na mistra suši, zmlkla. Mifune stál stále ještě za pracovní deskou, v pravačce držel tenký filetovací nůž janagi. Ale přestal krájet. Namísto toho stál strnulý jako svíce před mise en place, hlavu mírně skloněnou a s pohledem upřeným na chapadla před ním ležící chobotnice.

Ostatní hosté byli zabráni do rozhovoru nebo si pochutnávali na sašimi. Mifuneho podivného chování si dosud zřejmě nevšimli.

„Máš pravdu, Xaviere,“ zašeptala nervózně. „Co se to děje? Co je mu?“

Než stačil Kieffer odpovědět, ozval se hromový Willinonův hlas. „To bude nějaký zenový rituál, ma’am. Náš kuchař to dělá taky.“

Valérie zkoumavě zabodla pohled do Američana.

„Zenový?“

Ten pohled znal Kieffer velmi dobře a v duchu si kladl otázku, jestli by raději neměl nic netušícího Kaliforňana varovat. Mezitím mlel Willinon bez zábran dál. „Je to japonská tradice, myslím. Niterné meditativní pohroužení, s nímž se kuchař na pár vteřin skloní nad rybou, než ji rozřízne.“

Kieffer se chystal namítnout, že Mifuneho pohroužení už trvá výrazně déle než jen pár vteřin. Ale k tomu se nedostal. Neboť právě v tu chvíli se strnulý kuchař zapotácel. Pleť mu skoro zmodrala. Také jiní hosté si už všimli, že něco není v pořádku. Počal se šířit neklid.

A pak Mifune přepadl dozadu. V poslední chvíli si Kieffer ještě všiml jeho zcela zkamenělého obličeje, než Japonec s hlasitým žuchnutím dopadl na dřevěnou podlahu sálu.

2 

Seděli ve Valériině kanceláři na Avenue de Breteuil a hleděli z okna. Nad střechami města každou chvíli vyjde slunce. Kieffer potáhl z ducalky. Pak nadhodil: „Řekl bych, že náš společný víkend je v tahu. Příště bychom si možná měli raději vyjet na venkov.“

Vyskočila z pohovky a vztekle ho probodávala pohledem. „Můj bože, to je všechno, na co teď dokážeš myslet? Mifune je mrtvý!“ Valérie Gabinová pobíhala po své šéfredaktorské kanceláři, stejnou měrou obrovské jako neútulné, a nakonec se zastavila před obrovským fotoplakátem se surfařem na gigantické vlně. „Tvůj cynismus je někdy neuvěřitelný.“

„Sveď to na mé stáří,“ odpověděl. „Ostatně, měl to být vtip.“

Než stačila Valérie něco říct, zazvonil jí mobil. Zatímco přijímala hovor, pozoroval Kieffer láhev calvadosu, stojící před nimi na stole, a přemýšlel, jestli si má ještě nalít. Pak se rozhodl, že ne. Jistě už bude skoro pět a celou noc nespal.

Jakmile Mifune během omakase odpadl, propukla velká mela. Promodralého mistra suši odvezli do nemocnice s podezřením na těžkou otravu. Dopravili ho tam sice ještě živého, ale za necelou hodinu zemřel.

Pařížská policie hosty v Orsay dočasně zadržela, aby je hned na místě vyslechla. Mnozí z přítomných byli cizinci, a tak se policisté zjevně obávali, že by je později už nemuseli sehnat. Ale na nátlak starosty vše probíhalo relativně rychle. Valérie a Kieffer potom odešli pěšky do hlavního sídla Guide Gabin, nacházejícího se jen kousek od muzea. Od té doby uplynulo už několik hodin, ale Valérie ustavičně někam telefonovala, aby zjistila víc podrobností. Musela už probudit aspoň šest lidí.

Nyní několik minut naslouchala někomu, koho Kieffer neznal, aniž kladla jakékoli otázky. Potom řekla: „To mě velice mrzí, Françoisi. Jestli pro tebe můžu něco udělat, zavolej mi, ano?“ A ukončila hovor.

Kieffer se předklonil a zamáčkl cigaretu. „Co říkal starosta?“

„Mifune rozhodně zemřel na otravu. Nějaký silný nervový jed s ochromujícími účinky.“ Viděl, jak těžce polkla. „V nejhorším případě to vede k zástavě dechu.“

„Byl tedy otráven, říká Allégret? Tedy zavražděn?“

„Ne, to přímo ne. Policie prozatím předpokládá, že šlo o tragickou nehodu.“

„Nehodu s nervovým jedem?“

„Ano, zní to divně. V Mifunově těle našli smrtící dávku tetrodotoxinu. To je ten jed, co se vyskytuje v té japonské kulaté rybě.“

Kieffer tiše hvízdl skrz zuby a vyfoukl kouř. Potom řekl: „Jmenuje se fugu. V Japonsku je to delikatesa. Nevzpomínám si ale, že by figurovala v jídelníčku.“

Zavrtěla hlavou a marně pátrala v krabičce po další cigaretě. Kieffer jí nabídl své ducalky. „Ne, díky. Ty začnu kouřit teprve tehdy, až gauloisky zkrachují. Někde nějaké ještě mám.“ Po chvíli našla novou krabičku v jedné zásuvce. „Jistě existují i jiní mořští tvorové, kteří vylučují stejný jed, říká kriminálka. Například některé chobotnice.“

„Ano, to je možné. Chobotnice tam byly.“ Kieffer vytáhl z kapsy malý jídelníček, který si odnesl z Orsay.

„Jako třetí chod.“

„A teoreticky se dá připustit, že jako kuchař tím byl zasažen. Říkají specialisti z forenzního.“

„Nikdy jsem sice nic takového neslyšel, ale dobrá. A na to se umírá?“

„François, jak už jsem ti říkala, neustále vyhledává různé kulinářské kuriozity, proto i on sám už kdysi fugu jedl, v Tokiu. Vysvětloval mi, že ke spoustě otrav tetrodotoxinem dochází právě tam a většinou to dopadne dobře. Protože japonští lékaři znají symptomy, a když se oběti dostane rychlé pomoci, má slušnou šanci přežít. Tady byli v nemocnici zpočátku zcela bezradní a ztratili cenné minuty. Sám Mifune se zřejmě už nějakou dobu cítil mizerně. Kdyby si nechal přivolat lékaře dřív, dopadlo by to snad dobře. Jenže se zdá, že namísto toho zatnul zuby a pokračoval v práci.“

„Takže ho vlastně zabila jeho železná disciplína.“

Podívala se na něho s nelibostí. „Už je to tu zas, ten tvůj jedinečný cynismus. François je teď přesvědčen, že za všechno může on, protože na Mifuneho tolik tlačil. Myslím, že se cítí strašně.“

To Kieffer dokázal pochopit. Sám na vlastní oči sledoval, jak se Mifune dusil. Obraz strnulého a dozadu přepadávajícího Japonce s očima rozšířenýma hrůzou mu nešel z hlavy. A tak si přece jen nalil další calvados, zvedl sklenku a pozoroval zlatavou tekutinu. Potom ji zase odložil.

„Měli bychom si jít na chvíli lehnout, Val. Všechno to bylo velice rozrušující.“ Vstal, došel k ní a objal ji.

Nechala si to líbit. Po pár vteřinách se mu ale vymanila a řekla: „Klidně můžeš jet ke mně domů a trochu se tam vyspat. Já… já teď nemůžu. Možná mě uklidní nějaká práce. Nebo chvilka plavání.“ Vtiskla mu do ruky klíče od domu.

„Rozumím,“ řekl. Pak prošel prázdnou redakcí k výtahu. Valériiny klíče nechal ležet na sekretářčině psacím stole.

3 

Jestli existuje nějaký okamžik, kdy se Paříž zastaví, pak je to krátce před pátou v neděli ráno. Kieffer hleděl dolů po Avenue de Breteuil, široké haussmannovské aleji s bujnými zelenými pásy. Byla úplně vylidněná. Po opuštěné luxusní ulici se vydal směrem k nábřeží Seiny.

V žaludku mu kručelo. Od včerejšího večera, co snědl tři kousky sašimi, nic nepožil a nyní se v něm probudil ukrutný hlad. Kieffer uvažoval, že si zajde do Pied de Cochon, jednoho z mála lokálů v centru města, který měl touto dobou otevřeno.

Přitom si však okamžitě vzpomněl na Valérii. V Cochonu se seznámili, když si s ní potřeboval promluvit o jednom z recenzentů Gabinu, který za záhadných okolností zemřel v jeho lucemburské restauraci.

Mladá žena na něho tenkrát na první pohled udělala dojem, protože byla úplně jiná, než jak si dědičku a šéfku nejslavnějšího gastronomického impéria na světě představoval. V katastru jeho předsudků nosívaly ženy jako Valérie perlové náhrdelníky, jezdívaly v tmavé limuzíně a byly zvyklé, že se před nimi sklání tout le monde.

Avšak Valérie v džínsách a teniskách vypadala jako naprosto normální člověk, jako někdo, koho nepokřiví ani hříšné bohatství, ani soukromá škola. Její otevřenost a vstřícnost ho tenkrát naprosto porazily.

Nedaleko Mostu invalidů se Kieffer posadil na lavičku a vykouřil cigaretu. Mezitím se rozednilo. Je hloupé všechny zámožné ženy rovnou ocejchovat jako blazeované slepice s perlami. Vzdychl si. A stejně bláhové by bylo považovat dědičku milionového pařížského mediálního impéria za nejobyčejnější dívku na světě jenom kvůli ochozeným teniskám a surfařskému oblečení.

Cochon tedy rozhodně nepřicházel v úvahu, rozhodně ne teď, po této noci. A náhle Kieffera napadlo, kde by v tuto dobu mohl dostat prvotřídní snídani. A taky věděl, s kým by si tam v tuto absurdně časnou hodinu mohl dát schůzku. Vytáhl z kapsy mobil a naťukal číslo, které ještě pořád znal zpaměti.

Po druhém zazvonění na něho vybafl chraplavý hlas:

„Hašimoto Kaneda. Moši moši!“ Někde na pozadí zaslechl Kieffer ohlušující ránu.

„Tady Xavier. Xavier Kieffer. Vzpomínáš si na mě ještě, Toro?“

„Xavier-kun! Samozřejmě, člověče, to je ale překvapení. Jsi v Paříži?“ Druhá věta se skoro ztratila v hlasitém rachotu.

„Ano,“ řekl Kieffer, „a ty jsi, jak slyším, na Rungis.“

„Hai!“

„Měl bys čas na menší snídani, Toro?“

„Ano. Můžeš být v šest v La Marée? Však víš, ta rybí restaurace tady na tržnici!“

Sice by v tuto hodinu byla Kiefferovi mnohem milejší míchaná vejce se špekem než ústřice – ať už by byly jakkoli čerstvé –, ale rozhodl se to nekomplikovat. „Hned vyrazím. Tak zatím, Toro.“

Rungis se nachází jižním směrem, pořádný kus cesty od okruhu vnitřní Paříže. Dříve se hlavní tržnice nacházela přímo ve středu města, v Les Halles nedaleko burzy.

Émile Zola ji nazval „břichem Paříže“, protože se tam dalo koupit cokoli, co mohlo být alespoň trošku k jídlu. Jednoho dne by ale Les Halles musely prasknout ve švech, a tak se v šedesátých letech tržnice přeložila na pozemek na předměstí. Kde se dříve nacházely ospalé vesničky Rungis a Chevilly-Larue, se nyní na ploše přes dvě stě třicet hektarů rozprostírá Marché international de Rungis, největší potravinářská tržnice na této planetě. Co dříve snad mělo být břichem Paříže, je dnes spíš panděrem světa. Stojí tu nesčetné haly nabízející maso, ryby, vnitřnosti, k tomu ještě devět budov jenom pro zeleninu. A navíc restaurace, filiálky všech důležitých bank, policejní stanice, ba dokonce i knihovna, kde lze najít informace a nejjemnější podrobnosti o nabízených potravinách.

Rungis má také vlastní nádraží, kam denně přijíždí vlaky s chladicími vagóny, naloženými čerstvými ústřicemi, humry, hovězími půlkami i zaječími filety. A ještě větší hory jídla se sem dopravují nákladními auty a z letiště Orly, které se nachází v bezprostředním sousedství velkotržnice. Jakákoli potravina na Zemi, jakmile je sklizena, chycena či poražena, se do 24 až 48 hodin alespoň zčásti ocitne v halách Rungis, aby si odtud našla cestu do restauračních kuchyní ve Francii, Německu či Lucembursku.

Zatímco Paříž ještě podřimuje, na Rungis už vládne čilý ruch. Kdo má co dělat s gastronomií nebo s obchodem s potravinami, s oním métiers de la bouche, přichází si sem časně zrána opatřit čerstvé zboží.

Kieffer se nechal taxíkářem vysadit před Pavillonem de la Marée. Napadlo ho, že se rybí hala ještě výrazně zvětšila. Potom přešel po parkovišti, kolem neoholených mužů, kteří ke svým dodávkám přepravovali na kárkách pytle a na vysokozdvižných vozících bedny plné mražených mořských živočichů. Dva Číňani kolem něho táhli celého žraloka, aby ho pak provazem provizorně přivázali na jízdní kolo. Kieffer se mužům vyhnul a zamířil k modrému světelnému nápisu restaurace A la Marée. Říká se, že nikde nenabízejí čerstvější mořské živočichy než zde, hned vedle rybí haly. Při troše štěstí jste dříve mohli v Marée narazit na prezidenta Françoise Mitteranda, který zde časně ráno s oblibou posnídal dva tucty ústřic.

Když Kieffer vstoupil do restaurace, Kanedu Hašimota uviděl okamžitě. Stál u baru, popíjel espresso a klábosil s jedním z kuchařů. Všichni přátelé říkali Japonci Toro, což byla ironická narážka na jeho vzhled. V suši hantýrce se toro říká obzvlášť tučnému masu z břicha tuňáka. A jestli něco Hašimotovi zaručeně chybělo, pak právě tuk. Byl vytáhlý, aspoň metr osmdesát, na Japonce tedy dost vysoký. Přitom vážil nanejvýš šedesát kilo.

Hašimoto vypadal úplně stejně jako tenkrát, když měl na starosti suši bar v La Houle. Pořád ještě byl kost a bohatě potetovaná kůže. Na vychrtlé postavě mu plandaly černé džíny a tričko s obrázkem skupiny Dead Kennedys. Japonec měl krátkou bradku a oholenou lebku, což mu dodávalo trochu mnišského vzhledu.

Když uviděl Kieffera, zeširoka se usmál. „Šibaraku desu ne! Už je to tak dávno!“ Hašimoto mu nastavil zdviženou ruku. Kieffer si s ním poslušně plácl.

Když se pak posadili a objednali si kávu, zeptal se Kieffer: „Tak co, Toro, jak jdou kšefty?“

„Docela oukej. Vlastním suši bar v Saint-Germain. Ale ty máš přece podnik v Lucemburku, jak že se to jmenuje?“

„Les Deux Églises. Taky běží docela slušně.“

Číšník přinesl pro Japonce dvanáct ústřic a dva čerstvě pečené mořské ježky. Kiefferovi bylo po vypitém calvadosu pořád ještě trochu mdlo, proto vyzkoušel uzenáče s opékanými brambory.

Hašimoto si pokapal ústřice tabaskem a s hlasitým srkáním začal vysávat ulity. „Co tě sem přivádí?“

„Včera jsem byl v Musée d’Orsay na slavnostní večeři s tvým krajanem Rjúnosukem Mifunem.“

Japonec se zasmál. Znělo to jako zamečení astmatické kozy. „Luxusní, starouši. Ale trochu upjaté, přijď radši dnes večer ke mně a já ti ukážu, že suši může být i rokenrol. Jak ti Mifuneho výtvory chutnaly?“

„Nemůžu říct. Během večeře ho s příznaky těžké otravy odvezli do nemocnice. A teď je mrtvý.“

Hašimoto odložil ústřici, kterou zrovna držel v ruce.

„Kurva. To je teda šílené. Zapomeň, co jsem právě říkal. Mifune byl fakt velikán. A čím že se měl otrávit?“

„Tetrodotoxinem, tím jedem z fugu. Podle policie se vyskytuje také v jiných rybách a prý s ním přišel do styku při přípravě omakase, což ovšem zcela nechápu.“

Hašimoto mávl na jednoho z číšníků. „Mou láhev a dva šálky, prosím.“ Pak se znovu obrátil ke Kiefferovi. „Slušnost vyžaduje, abychom si napřed vypili saké na památku tak výjimečného šokunina, ať odpočívá v pokoji.“ Japonec svraštil čelo. „Jak to bylo s tím jedem?“

„Vlastně jsem si myslel, že bys mi to mohl vysvětlit ty.“

„Tetrodotoxin je těžký nervový jed. Většina lidí ho zná jen z fugu, tedy čtverzubce. Ale vyskytuje se taky v mnoha dalších mořských tvorech, racích, hlemýždích, mořských hvězdicích, hlavonožcích…“

„Ti všichni produkují stejný jed?“

„Ano. Vlastně ne. Tu látku neprodukují samotní tvorové, nýbrž jakési bakterie, které s nimi žijí v symbióze. Tedy myslím. Nejsem biolog, člověče. Ale každý japonský kuchař ví, že se s některými mořskými tvory musí trochu opatrně.“

Číšník přinesl láhev saké a dva malé šálečky. Hašimoto nalil a jeden přistrčil Kiefferovi. „Na velkého kuchaře. Kanpai!“

„Kanpai. Mohl by ses podívat na tohle menu, Toro?“

„To je to ze včerejška?“

„Přesně tak.“

Hašimoto chvíli studoval pořadí pokrmů na jídelním lístku a znovu se zasmál svým typickým smíchem astmatické kozy. „Muzukašii jo!“

„Co říkáš?“

„Náročné! Velice náročné menu,“ řekl suši kuchař.

„Velmi prosté, ale současně tuze komplikované.“

„Ve které z uvedených přísad by mohl být ten jed?“ Hašimoto si ho změřil pohledem. „V žádné.“

To Kieffera zmátlo. „Podívej tady, třetí chod. Tako s abalone. Tako je přece hlavonožec, nebo ne? A tys říkal, že sépie ten nervový jed můžou obsahovat.“