Helena Farníková 

Alice 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Helena Farníková, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Vydání první 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1382-4 (epub) 

ISBN 978-80-279-1383-1 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Narozeninový den 

Po několika vteřinách stupňujícího se pípání vystrčila ruku zpod peřiny. Chvíli šátrala po nočním stolku, až našla a zpacifikovala narušitele. Konečně klid. Pomalu otevřela oči, hlasitě zívla a protáhla se. Zvenku k ní přes zelené listí stromů prosvítaly první sluneční paprsky. Mihotavou hru světla měla ráda. Zaplavila ji vlna příjemné energie. Neotálela a bosýma nohama vklouzla do bačkor ležících u rozházené postele.

Nejdřív zamířila do koupelny. Studená voda v obličeji odehnala poslední zbytky únavy po předchozí noci. Zadívala se do zrcadla. Lesklé kapičky pomalu stékaly po její tváři. Krátké světle hnědé vlasy měla rozčepýřené. Zamrkala na sebe modrýma uličnickýma očima a usmála se. Pokrčila nos, pročísla vlasy a na chvíli nasadila brýle. Její pohled zvážněl. Brzy ji čeká výměna rolí. Odložila brýle zpět na polici. Ještě ne, ještě si užije čas pro sebe.

V kuchyni nalila vodu do sklenice, přikápla citrón a obsah naráz vypila. Pak se rychle oblékla do sportovního, nazula tenisky a vyrazila pro svou dnešní dávku endorfinů.

Venku ji přivítal svěží chladivý vánek. Podívala se na hodinky. Bude si muset pospíšit. Rozběhla se. Zpočátku pomalu, postupně přidávala na tempu. Nohy ji s lehkostí nesly, plíce se v pravidelném tempu plnily studeným vlhkým vzduchem. Ráda běhala ve zdejším parku. Málokdy tu takhle brzy potkala jiného sportovního nadšence. Měla své oblíbené odlehlé stezky, které nelákaly ani pejskaře, a ona si je vychutnávala sama. Esemeska. Zabzučela, zavrčela. Narušila komorní koncert ptáků. V tuhle dobu si nevypínala mobil. Kdo mi teď může psát? Podívala se na displej. No jo, máma! Ranní ptáče. Nejspíš už dorazila do ordinace. A chce mě „rozradostnit“, než se k ní nahrnou netrpěliví, vystresovaní pacienti.

Zastavila a vydýchávala se. Chvíli zvažovala, jestli si má zprávu přečíst hned. Znala mámu. Nakonec si ji přece jen zobrazila: „NA CINOVE POKLICE HRAJI TOBE, ALICE. HEZKE NAROZENINY! VITEJ VE STREDNIM VEKU. M.“

Měla to odložit na později. Takové vysoce originální přání by si na začátku nového, a ještě k tomu narozeninového dne odpustila. Protože se jí nechtělo vyťukávat odpověď, zavolala.

„Ahoj holčičko,“ uslyšela téměř okamžitě mámin bodrý hlas, „nevěděla jsem, jestli už jsi vzhůru… VŠE NEJLEPŠÍ!“

„Čau mami, díky,“ vzdychla, „tvé přání mě popravdě zrovna nepotěšilo.“

„Ale no tak! Myslíš ten střední věk? Přece víš, že nejsi nejmladší!“

„Vždyť je mi teprve dvaatřicet! Teda třiatřicet.“

„No právě. Léta ti přibývají. Samozřejmě stejně jako všem ostatním…“

Alice na to nemínila nikterak reagovat. Třeba máma s tématem, které rok co rok touhle dobou pravidelně vytahuje, přestane sama. Nepřestala.

„Doufám, že alespoň přemýšlíš, co v životě dál, jestli není čas založit rodinu. Poslední statistiky jsou opravdu neúprosné! Každá třetí žena nad třicet má v dnešní době problém otěhotnět. A navíc každé…“

„Já vím, mami,“ přerušila ji Alice, „každé druhé těhotenství končí potratem. S těmi výzkumy jsi mě loni seznámila.“

„Mrzí mě, jestli jsem se tě dotkla,“ zareagovala smířlivým tónem na druhém konci pomyslného drátu doktorka Radmila. Oblečená v bledě modrém tričku a bílých kalhotách, v jedné ruce u ucha mobil, v druhé kalendář, studovala, kdo za ní dnes přijde a jaké výkony ji čekají. „A už aspoň někoho máš?“ vrátila se po chvíli s novou energií k hovoru.

„Mami, to se mi momentálně rozebírat nechce!“ řekla Alice důrazně.

„Víš, abys nezůstala sama,“ dodala nezvykle starostlivě máma, která byla ze zásady bez partnera přes dvacet let.

Na chvíli mezi nimi zavládlo ticho. Alice sfoukla zeleného pavoučka, který se zachytil na jejím rameni.

„Mám dnes náročný den, musím běžet,“ pokusila se věcným tónem volání ukončit.

Máma ale chtěla zásobu nepříjemností vyčerpat úplně: „Ještě mi řekni, kdy přijedeš domů, zlato? Už jsi tady dlouho nebyla…“

„Nezlob se, teď to řešit nechci! Končím. Cinknu ti večer. Měj se!“ přerušila Alice rozhovor.

Otočila kohoutkem. Vlažná voda z jejího štíhlého těla pomalu smývala pot a zároveň nepříjemnou pachuť, která se v ní usadila po telefonování s mámou. V něčem má pravdu – už jsem u ní dlouho nebyla! Rozhodla se. Když se naskytne volný víkend, zajede na Moravu ji navštívit. Lehce si mezi dlaně rozetřela sprchový gel, namydlila hlavu i celé tělo.

Za pár minut už Alice v županu, s mokrými vlasy a snídaní v rukou mířila do obýváku. Překvapeně zamrkala. Na konferenčním stolku stál úhledně zabalený dárek a přání. Karel… Položila snídani. Sedla si na pohodlnou růžovou sedačku a očima přelétla text. Usmívala se. K přání, psanému úhledným, pevně vedeným písmem, byla tužkou narychlo dopsaná poznámka: „Bylas báječná! Jako vždy… Myšlenky mi celý den budou zalétávat k Tobě a Tvým tenatům. K.“ Karel, Karel, Karel. Překvapující, pozorný, šarmantní, vtipný, něžný, cílevědomý, nespoutaný. Ale bohužel…

*** 

Zamyšleně seděla u stolu a prohlížela diář. Její oči přes brýle s tmavými obroučkami pozorně sledovaly jednotlivé řádky. Modrá sukně Alici decentně sahala ke kolenům, lehká bílá halenka s krátkým rukávem příjemně chladila. Na krku se jí leskl jemný řetízek s abstraktním tyrkysovým přívěškem, na ruce měla stříbrné hodinky.

V myšlenkách se připravovala na dnešní pracovní den. V devět by měla dorazit první klientka, dospívající Marika. V deset přijde Jana, přibližně čtyřicetiletá žena, matka dvou dětí. Od jedenácti musí papírovat. Po krátké obědové pauze bude pro změnu „úřadovat“ ve škole – nejdřív se sejde s vedoucím katedry, následně přezkouší jednoho opozdilce.

Nádech, výdech. Tak se do toho pustím…

Alice si nachystala Maričinu složku. Marika u ní byla zatím jen jednou, v doprovodu své pěstounky. Nahlédla do poznámek z minula.

Marika, 14 let, problematické dětství. Otec alkoholik, násilné chování. Matka se o ni nezvládala starat sama, zanedbávala ji, proto v pěti letech umístěna do dětského domova. Od devíti v náhradní rodině. Zpočátku vše relativně v pořádku. Ve škole průměrný prospěch. V osmé třídě začaly větší problémy, nespolehlivost, lhaní, záškoláctví. Poslední kapkou, proč její pěstounka vyhledala Alicinu psychologickou pomoc, byla zjištěná krádež.

Úvodní setkání s Marikou a její pěstounkou bylo pouze informativní. Paní Musilová emotivně popsala celou situaci, jak vzniklá atmosféra dopadá na chod jejich čtyřčlenné rodiny. Marika se moc neprojevovala, držela se zpátky. Na přímý dotaz odpovídala většinou jednoslovně. Společně se dohodly na pravidlech setkávání a od dnešního dne měly schůzky s Marikou probíhat samostatně, v čtrnáctidenních intervalech. Devátá se kvapem blížila. Alice srovnala věci na stole a otevřela dokořán okno. Z venku k ní dolehl hluk. Ulice, ve které se nacházela její kancelář, patřila obvykle k těm klidnějším, na konci prázdnin ale začali opravovat budovu naproti. Po lešení se s různou intenzitou pohybovali a sem tam i pracovali dělníci a přitom po sobě pokřikovali. Jeden, zrovna pokuřující, si Alice všiml. Zamával na ni a nonšalantním gestem jí nabídl cigaretu. Zavrtěla hlavou. Raději okno zase zavřela a zatáhla záclonu.

Hodiny na stěně ukazovaly 9:00. Marika už by tu měla být!

Alice se rozhlédla po místnosti. Cítila se tu dobře. Svou zelenkavou pracovnu si zařídila jednoduše, účelně a přitom útulně. Vlevo od dveří umístila odkládací prostor na kabáty a zrcadlo. Dál směrem k oknu se nacházelo posezení pro hosty – klienty: pohodlná pohovka, stolek a dvě křesílka. V pravé části místnosti stál v blízkosti druhého okna její pracovní stůl s kancelářskou židlí. Viděla od něj na celou místnost a dveře a zároveň měla krytá záda. Po ruce si nechala úložné prostory na různé papíry, složky, knížky. Napravo od vstupních dveří byla k dispozici mini kuchyňka s umyvadlem, rychlovarnou konvicí a základním nádobím. Stěny pracovny zdobily repliky obrazů jejích oblíbených moderních autorů. Na parapety, police, zem i skříňky Alice rozmístila květináče s rozličnými květinami, které dotvářely příjemnou atmosféru.

Když tu Marika ještě není, aspoň zaliju kytky! Alice vzala konvičku a začala obcházet jednotlivé květiny. Myšlenky jí při tom zalétly ke Karlovi – včerejšímu večeru, noci i rannímu překvapení. Přes tvář jí po chvilce přelétl neznatelný stín. Něco začíná být špatně. Karel se mi až moc dostává pod kůži. Musím si od něj udržet odstup. Jako muž je sice po všech stránkách úžasný, ale je zadaný! Nepatříme k sobě. Má svou ženu, děti. Jsem jenom jeho milenka. Nic víc. Opravdu nechci být něčím víc? Alice byla zmatená. Vybavila si jejich první setkání, následné krátké schůzky i pocity, které tehdy prožívala. Z niterných úvah ji vytrhlo krátké klepnutí.

Ve dveřích stála Marika. „Brýden,“ pozdravila.

„Dobrý den, Mariko,“ odpověděla po krátkém zaváhání Alice. „Odlož si a posaď se,“ dodala ještě a gestem naznačila kam.

Zatímco Marika dávala lehkou bundičku na věšák, Alice odnesla konvičku na kytky, nalila vodu do sklenic a postavila je na konferenční stolek. Ještě zašla pro papír s propiskou a pak už se plně soustředěná pohodlně usadila do křesílka naproti Marice.

Zadívaly se na sebe. Marika po chviličce odvrátila pohled a upřela oči na jeden z obrazů na stěně. Alice si ji dál prohlížela. Modré džíny, černé triko. Čokoládové oči, čistá pleť s opáleným nádechem, plné rty. Vlnité, dlouhé, kaštanově hnědé vlasy. Hezká holka. Jižanský typ. Na tu kluci pofrčí…

„Divný,“ prohlásila po delší době Marika do prostoru. Rozhlédla se a dodala: „fakt divný obrazy tu máte!“

Alice se pousmála. Stávalo se jí dost často, že klienti se zájmem a různými emocemi reagovali na barevné, abstraktní obrazy v její pracovně. „Proč ti připadají divné?“

„Hmm,“ zaváhala Marika. Pak s ošíváním vstala a začala obcházet místnost. Zastavovala se u jednotlivých maleb a téměř nosem je studovala. Občas zakroutila hlavou, tu a tam odfrkla. „Jsou to mazanice. Zmatené mazanice. Nevypadaj moc normálně,“ prohlásila nakonec a pohledem se zapíchla do Alice. Mrazivě ještě sykla: „I když to tak nevypadá, řekla bych, že ani vy nebudete moc normální!“

Pěkně, holka, jen tak dál. Jen pokračuj, dostaň to ze sebe, napadalo Alici v duchu. Navenek nehnula ani brvou. Dál soustředěně sledovala Mariku, která sebou právě praštila na pohovku. Vzdorovitě si sedla bokem, nohy pokrčila pod bradu a objala je rukama.

Rozhostilo se mezi nimi jiskřivé ticho. Alice však i nadále zůstala „tady a teď“. Zapojila všechny své smysly. Před sebou viděla Maričin profil. Někde bzučela moucha, zpoza okna se vzdáleně ozývalo rádio ze stavby. Konečky prstů přejela po členitém povrchu přívěsku na krku. Napila se vody. Pohárky na jazyku při tom zachytily její zemitou chuť, lehce načichlou chlórem. Chladivá tekutina pomalu stékala jejím hrdlem. Myšlenky srovnané, emoce pod kontrolou, srdce otevřené.

Minuty plynuly.

Tak pojď, pokračuj. Moje obrazy jsou ti přece někde… lákala Alice vnitřní řečí Mariku k akci. Věděla, že čas pokročil. Na druhou stranu nechtěla zasahovat do této přirozeně se vyvíjející situace.

„Nevím, proč bych k vám měla chodit?!“ ozval se konečně chroptivý hlas z pohovky.

Alici se lehce zachvěla víčka.

Vzdorovitě a částečně s pohnutím v hlase Marika pokračovala: „Nejsem přece cvok. Já jsem NORMÁLNÍ! Ty peníze jsem si od mámy chtěla JEN půjčit, abych pozvala holky… Ale s mámou se nedá mluvit. Nevěří mi. Nikdo mi nikdy nevěří!“

Prima. Je to tady. Konečně… Alice zamrkala očima. Jak zareaguju, pokud Marika nebude pokračovat?

Začala hledat správná slova, aby navázala na předchozí výlev.

Užuž se nadechovala, ale Marika ji předběhla:

„Všichni věří jen Věrušce, té vzorné šprtce. Věruško sem, Věruško tam… Slizounka. Nesnáším ji! I kdybych se postavila na hlavu, tak Věruška to umí líp. Je to nechutný!“ Marika se zarazila. S nenávistí v celém obličeji i těle se otočila na Alici a vytřeštěně na ni zůstala hledět. Takto se rozohnit nechtěla. Tohle o ní doma přece neví! Občas své mladší sestře sice dělá menší naschvály, ale to jen, aby se neřeklo. Většinou přece Věru povýšeně ignoruje. Na tváři se jí objevil lehký ruměnec.

Alice zaregistrovala všechny změny v Maričině tváři a hlasu. Domyslela si, jak teď Mariku asi štve, že prozradila víc, než chtěla. Raději proto sklopila zrak. Nemínila dál zbytečně jitřit její city. Pro dnešek už toho bylo dost. Vzala papír a v rychlosti si udělala pár poznámek. S očima stále upřenýma do papíru tiše pronesla: „Jsem ráda, že jsi tady, Mariko. Zároveň chápu, že bys radši byla někde jinde, s někým jiným. V tvém životě se ale odehrály věci, které nejsou příjemné ani pro tebe, ani pro tvou rodinu. Možná spolu časem odkryjeme, proč se ty věci staly, z čeho pramení a taky jak z toho všeho ven. To, co tu zaznělo a zazní, zůstane jen mezi námi.“

Alice se na dívku na chvíli zadívala. Napětí v její mladinké tváři vystřídal neutrální, lehce ironický výraz. Bude to dlouhá a nejspíš trnitá cesta…

„Dnes už budeme končit,“ pokračovala Alice po odmlce dál, „musíme si ale ještě ujasnit pár věcí pro příště. V prvé řadě: začínáme v devět. Na dnešní sezení jsi přišla pozdě. Přeji si, abychom začínaly pokud možno přesně. Za druhé: budeš mít ode mě domácí úkol…“

„Si ze mě snad děláte srandu! Nejsem přece ve škole,“ zareagovala Marika rozmrzele a kroutila u toho hlavou. V jejích očích ale byla vidět i trocha zvědavosti, co po ní tahle divná „psychouška“ bude chtít.

„Po každé noci nakreslíš, popřípadě napíšeš své sny. Co noc, to aspoň jeden obrázek. Klidně popusť uzdu své fantazii. Pokud by se ti nic nezdálo, můžeš nakreslit jakoukoli událost toho dne.“ Bez mrknutí oka Alice ještě dodala: „Tady máš blok. Za čtrnáct dnů ho přines s sebou.“ Z pod stolu vytáhla barevný blok a podala ho Marice.

Marika se zamračeně zašklebila a zastrčila jej do batohu. Vstala. Cestou k věšáku krátce pohlédla na obrazy na stěně. Mlčky si oblékla bundu, kývla Alici na pozdrav a s prásknutím opustila místnost.

„Uf,“ oddychla si Alice, když za Marikou zaklaply dveře. Zkušeným pohybem si sundala řetízek i hodinky. Spolu s brýlemi je odložila na stolek a svalila se na pohovku. Zhluboka dýchala. Rychle se při tom snažila srovnat myšlenky. Setkání s Marikou je za mnou. Jsem zvědavá, jak se propříště popasuje s domácím úkolem… Alice se pousmála. Umění prolamuje ledy!

Na chvíli se soustředila jen na svůj dech. Nádech.

Výdech.

Pak jí ale do mysli začala pronikat Jana. Na terapii dochází krátce – od května, s přestávkami během prázdnin. Její případ by nazvala „klasikou“. Navenek spokojený život. Manžel – úspěšný podnikatel ve stavebnictví, finančně zabezpečuje rodinu. Žijí v satelitním domku nedaleko u Prahy. Jana zůstala po mateřské doma. Stará se o dva kluky (deset a dvanáct let), vozí je do školy a kroužků. Pečuje o dům, zahradu. S odrůstáním dětí začala pochybovat o náplni a smyslu svého života. V posledních měsících pociťuje, že se jí muž oddaluje.

Zbývalo pár minut do desáté, když Alice vstala z pohovky. Upravila se, odnesla sklenice, pootevřela okno, nakoukla do Janiných papírů, aby si připomněla poslední návštěvu.

Klepání na dveře. Podívala se na hodiny. Jana je přesná, jako vždy. „Dále…“

Nevím, co by tomu řekl profesor Pavlíček, ale už dlouho jsem se takhle od srdce nenasmála! Ještě ji trochu bolelo břicho od smíchu, který vydatně doprovázel uvolněnou atmosféru předchozího sezení. Historky dnes z Jany vypadávaly jak náboje z kulometu a Alici úplně odbouraly. Vzpomněla si na tábor, kdy, tehdy asi dvanáctiletá, zažívala podobné záchvaty s kamarádkami.

Začátek sezení původně nevypadal tak idylicky. Janiným dětem totiž o víkendu uhynul křeček. Zeširoka rozebíraly nově vzniklou situaci a reakce jednotlivých členů rodiny. Emoce, které tuto smutnou událost doprovázely. Dotkly se tématu života a smrti.

Postupně se jejich povídání překlopilo do veselejší roviny. A pak už přišly ony zmíněné „historky z natáčení“ a salvy smíchu. Občas si letmo připomínala, že je v kanceláři a má sezení s klientkou. Nezávislý pozorovatel by v nich však nejspíš viděl dvě kamarádky klábosící u kávy, nebo přinejmenším dvě osoby naladěné na stejnou vlnu. Byly si v mnoha ohledech tak podobné! Tohle se jí s klienty téměř nestávalo. Uvažovala, do jaké míry mezi nimi šlo o přenos terapeut – klient. Nastavuje mi Jana zrcadlo? A v čem?

Příjemný dojem, který ještě před chvílí měla, najednou vystřídal zvláštní, nejasný a neuchopitelný pocit. Pocit, že jí v Janině terapii uniká něco podstatného a zároveň skrytého. Pokusila se na to podívat věcně. Na Janě oceňovala schopnost odpoutat se od svého vnímání světa. Dokázala nahlédnout na věci jinak, nově, vidět svůj život s nadhledem. Stačilo ji jen občas naťuknout. Pokroky, které za tu krátkou dobu od začátku jejich setkávání udělala, byly zřejmé. Před Alicí už nesedala „nemastná neslaná“ osoba, ale osobnost. Žena opouštějící svou ulitu a znovu objevující svět i radosti a možnosti kolem.

Náhle Alici hlavou probleskla jedna maličkost, které zatím nevěnovala pozornost, ale která ji na druhou stranu trochu zarážela. Jana mluvila o svém manželovi vždy jako o Pájovi. Z jejího vyprávění vyplynulo, že spolu chodili už od střední školy a znali se ještě déle. I tak jí to pojmenování připadalo poněkud zvláštní, až dětinské.

Do papírů si zapsala poznámku. Téma Pája zkusí naťuknout příště.

*** 

Odemkla kabinet. Několik týdnů tady nebyla. Opět na ni dýchla známá vůně. Rozhlédla se. Oproti kanceláři bylo její útočiště na katedře psychologie mnohem menší, ale stačilo. Poskytovalo jí dostatek soukromí i prostor pro věci související s výukou. Bylo fajn, že se zde během semestru mohla v případě potřeby uzavřít před ruchem, který na chodbách běžně panoval. Prozatím se v celé budově rozprostíralo příjemné ticho. Jen občas ho z dálky přerušil zvuk něčích kroků nebo bouchnutí dveří.

Zavřela za sebou a odložila tašku. Prstem zvědavě přejela po polici. Bylo tady čisto, žádný prach. Paní uklízečka Magda se činila. Alice viděla, že všechny věci zůstaly ležet na místech tam, kde je minule zanechala. Měla s paní Magdou dohodu: hlavně nepřesouvat a zdánlivě neuklízet věci! Ponechat vše tak, jak je. Člověk se díky tomu mohl skoro pohybovat časem. Zpět k zážitkům, pocitům.

Posadila se na chvíli do křesílka. Neslyšela tikání. Mrkla na stěnu. Stojící hodiny ukazovaly za tři minuty deset. Hlavou jí opět problikla vzpomínka na Karla. Včera večer kolem desáté ji nechal umžouranou, rozespalou svému osudu v jejich teplounkém hnízdečku.

Na stole ležela otevřená kniha. Jung, její oblíbenec. Pousmála se. I to jí Karla připomnělo, protože ji dostala od něj. Prý aby si na něho někdy vzpomněla i u rozumných činností. Protože měla ještě čas, začetla se.

O pár minut později už klepala na dveře vedoucího katedry. Bez vyzvání vešla dovnitř. Pozdravila sekretářku Alenku, která na moment odlepila oči od monitoru, zamumlala něco jako pozdrav a pokynula bradou, aby pokračovala dál do vedlejší místnosti.

„Dobrý den, pane profesore,“ pronesla Alice s nepatrným úsměvem směrem k letitému dřevěnému stolu. Seděl za ním postarší muž. Alici, stejně jako mnohokrát dříve, ihned zaujala jeho lehce extravagantní vizáž. Šéf katedry byl dnes oděný do šedivého, myší kožíšek připomínajícího saka a bílé košile s nedbale uvázanou oranžově-modrou vázankou. Jeho malý kulaťoučký obličej, vzdáleně připomínající Švejka, lemovaly přerostlé stříbřité vlasy. Alice se tentokrát neudržela. Koutky úst i její víčka s dlouhými řasami se nepatrně zachvěly.

„Vítám vás, paní kolegyně,“ odpověděl až příliš neutrálně profesor Pavlíček. S ostřížím pohledem upřeným na Alici povstal a obešel stůl. Podali si ruce.

„Dovolte, abych vás seznámil s panem docentem Křižanem,“ oznámil ještě a hlavou ukázal směrem za Alicino rameno.

Překvapeně se pootočila. Napravo od ní povstal asi padesátiletý, elegantní muž. Měl krátké hnědé vlasy, oválnou tvář, zelené oči, orlí nos a úzké rty.

Následovala klasická seznamovací procedura řízená profesorem Pavlíčkem. „Paní doktorka Alice Malá. Vyučuje na zkrácený úvazek psychologii osobnosti a psychodiagnostiku, vedle toho má vlastní psychoterapeutickou praxi.“ Po krátké odmlce profesor Pavlíček pokračoval dále: „Pan docent Zdeněk Křižan. Nový vedoucí této katedry.“

Alice na okamžik nevědomky přestala dýchat a také trochu vykulila oči. Naštěstí to zpoza brýlí nešlo až tak vidět.

Profesor Pavlíček tomu nevěnoval pozornost. Aby bylo zřejmé, kdo je nově příchozí, dodal: „Pan docent je zkušený teoretik i praktik. Významně se zabývá publikační činností. Právě se vrátil po několikaletém působení na Oxfordu…“

Alice byla v šoku. Zbytek jistě vyčerpávajícího výčtu dovedností, znalostí a kvalit už nebyla schopna absorbovat. Všechno se událo příliš rychle. Měla pocit, že se přeslechla. Nějaký docent Křižan bude novým vedoucím katedry?! To snad není možné! Během pětiletého působení ve zdejší škole totiž nabyla pevného přesvědčení, že profesor Pavlíček zůstane na katedře nejspíš do konce světa. A pokud vůbec někdy opustí svůj vedoucí post, tak jedině v pozici „s nohama napřed“. Jeho vytrvalost, až zažranost byla široko daleko pověstná, také o tom kolovala mezi studenty a vyučujícími celá řada docela povedených vtipů. Alice přerušila tok myšlenek a opět se začala soustředit na dění kolem sebe.

Po ukončení představování profesor Pavlíček oběma pokynul, aby se posadili a probrali některé nutné záležitosti. Když viděl Alicinu přetrvávající otázku v očích, pokusil se pár slovy ozřejmit, proč se odhodlal k takovému nečekanému kroku: „Vidím, milá kolegyně, že vás moje rozhodnutí opustit katedru překvapilo. Důvodů mám několik. Tím nejvýznamnějším je má aktuální rodinná situace. Manželka podstupuje náročnou léčbu a já jí chci být v této nelehké chvíli nápomocen.“ Profesor Pavlíček na chvíli sklopil zrak. Odkašlal si a pokračoval dál: „Také si uvědomuji, že můj čas na katedře vypršel. Je nutné do zdejších, poslední dobou poněkud stojatých vod vnést nový, svěží vítr. Pan docent Křižan bude, vzhledem k jeho zkušenostem, tím pravým. Doufám, že jej společně s ostatními vyučujícími podpoříte a pomůžete mu ještě více pozvednout úroveň naší katedry.“

Alice pozorně vyslechla svého nadřízeného. Na znamení souhlasu s předchozím přáním přikývla. Nenápadně u toho sledovala oba muže, jejich tváře. Zblízka viděla patrnou únavu profesora Pavlíčka i profesionální, emocím neprostupný obličej nového šéfa. Maličko se zavrtěla. Myslela, že jejich schůzka je u konce. V tom se ale mýlila! Setkání ještě nekončilo. Čekalo na ni další překvapení.

Slova se ujal docent Křižan. Nejprve navázal na Pavlíčkovu řeč, pochválil současnou úroveň katedry i renomé, které zdejší pracoviště v rámci střední Evropy má. Postupně plynule přešel ke své vizi budoucího směřování. Jeho řeč byla jasná, přehledná, stručná i výstižná. Následovala část týkající se provozu a změn ve škole v nadcházejícím zimním semestru. Závěr byl určený Alici: „Paní doktorko, nyní přejdeme k bodu, který se dotkne vaší práce…“

Alice zbystřila. Se zvědavostí a mírnou obavou pohlédla střídavě na oba muže. Docent Křižan pokračoval systematicky dál: „Jak asi tušíte, zpočátku bude mou prioritou seznámit se podrobně se stávajícím chodem školy i se zaměstnanci. Pro letošní rok proto budu potřebovat, abyste mi vyšla vstříc a převzala po odcházejícím profesoru Pavlíčkovi výuku dějin psychologie. Týká se to celkem šesti hodin přednášek a seminářů v prvním a druhém ročníku.“

„Dějiny psychologie? Mám učit dějiny psychologie?“ zeptala se Alice nechápavě a zalapala po dechu. Za chvíli ještě nevěřícně dodala: „Přece tady jako praktik již několik let vyučuji psychologii osobnosti a psychodiagnostiku. Proč bych zrovna já měla učit dějiny psychologie?“

Do hovoru vstoupil profesor Pavlíček: „Drahá kolegyně, víte, byl to můj nápad. Myslím, že k výuce tohoto důležitého předmětu máte ty nejlepší předpoklady. Vaše přínosná a podnětná diplomová práce vás k tomu přímo předurčuje. Zabývala jste se v ní přece velice neotřele a inovativně vztahem i komparací dvou největších psychologických velikánů – Freuda a Junga.“

No tě pic! Tu diplomku mi snad budou připomínat ještě v důchodu! Na jednu stranu ji to těšilo, ne že ne. Bylo to totiž poprvé a nejspíš i naposledy, co od profesora Pavlíčka slyšela pochvalu.

Mozek jí pracoval na plné obrátky. Podle nich se mám začít prohrabávat historií psychologie? A stát se novým katem? Dějiny psychologie pod Pavlíčkovým vedením byly postrachem studentstva. Převis studentů ve škole řešil profesor nemilosrdně. U zkoušek z tohoto předmětu dobrá třetina z nich neprošla do dalšího ročníku. A tak se jejich budoucí, možná slibná kariéra coby psychologů a psychoterapeutů, u někoho načas, u jiných navždy, zastavila.

Alici se vynořila další otázka. Co by se stalo s mým úvazkem? Vyučovat o šest hodin týdně navíc, plus dělat přípravy – to by mě vycuclo!

Docent Křižan sám od sebe přišel s odpovědí:

„Pravděpodobně vás zajímá, co se stane s vaším úvazkem… Vím, že máte svou praxi. Nebojte se, hodinová dotace by vám zůstala zachována.“

Alice si dala dvě a dvě dohromady: „To znamená, že někdo by převzal část mých přednášek a seminářů?“

„Přesně tak… Já.“

Alice naprázdno polkla. Nenapadla ji lepší reakce než: „Aha.“

Zabořená v křesle zhluboka dýchala. Pohlédla na zeď a hodiny. Nejdou…

Postupně si vybavovala nedávný konec pracovní schůzky s oběma šéfy katedry. Profesor Pavlíček ještě naznačil, jaká to může být pro její vysokoškolskou kariéru příležitost. Nabídl jí také možnost půjčit si od něj knihy a různé materiály. Ujistil Alici, že bude kdykoli k dispozici k eventuálním konzultacím. Na úplný závěr ji docent Křižan požádal, aby důkladně zvážila, jaké stanovisko zaujme. Dostala čas na rozmyšlenou a na připomínky. Do čtvrtka. Jen matně si uvědomovala cestu zpátky do kabinetu.

„Trapné hodiny! Furt nejdou!“ řekla pro sebe naštvaně. Zprudka vstala, vylezla na židli a začala je sundávat. Zasekly se na skobičce. Hmm…

„Dobrý den,“ ozval se mladistvý mužský hlas od dveří.

Alice nadskočila: „Fuj, to jsem se lekla!“ Pohlédla ke dveřím a k nečekanému návštěvníkovi.

„Nepotřebujete pomoct?“ zazněla gentlemanská nabídka.

Zalomcovala hodinami a spolu s nimi vyškubla skobičku i kus omítky. „Ne, děkuji,“ odpověděla mrzutě, „už to mám…“ Dívala se na díru ve zdi. Do prkýnka! Foukla do ní. Jemný prášek se rozletěl kolem.

„Kdybych k vám nešel na zkoušku,“ zaflirtoval mladík, „řekl bych pěkné nohy…“

Slezla ze židle. Rázným pohybem položila hodiny se skobičkou na stůl. Nenápadně si popotáhla sukni dolů. Ještě to mi chybělo! „Kdybych vás neměla zkoušet, řekla bych díky. Ale protože jsem vaše vyučující, tak vám propříště radím, zdržte se podobných komentářů,“ zareagovala Alice nekompromisním tónem.

Mladík se maličko ušklíbl. A raději se, vzhledem k jejich nerovnému sociálnímu postavení, zdržel dalšího laškování.

Alice mu podala klíč od učebny číslo 202: „Za chvíli za vámi přijdu!“

Zpátky v kabinetu. Raději se vevnitř zamkla a pro jistotu zkontrolovala diář, aby ji někdo znovu nečekaně nepřekvapil. Pečlivě odškrtala jednotlivé splněné položky. Dnešní povinnosti má naštěstí za sebou, pokud nepočítá slíbený večerní hovor s mámou.

*** 

„Ahoj Aličko!“

„Trochu.“

„To je prima. S holkami?“

„To zní dobře, mami.“