Pippa Grant 

Poslední svobodný miliardář 

Originální název: The Last Eligible Billionaire 

Vydáno u Bang Laugh Love LLC, USA 2022 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © 2022 by Pippa Grant 

Translation © Marie Dupalová, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1384-8 (epub) 

ISBN 978-80-279-1385-5 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

KAPITOLA 1 

Hayes Alexander Rutherford, alias miliardář, který by dal celé své jmění za to, aby už v životě nemusel potkat jedinou svobodnou ženu.

Po dvou svatbách, jednom pohřbu, tajné noční cestě autem a nešťastném incidentu se sraženým zvířetem touží chlap po jedné jediné věci, a tou věcí rozhodně není další drama.

Nikdy nechce další drama. Nebo další lidi.

Nebo zjistit, že se jeho útočiště nachází v naprosto katastrofálním stavu.

V hlavě už si maluju, jak ve svém soukromém sídle na malém ostrůvku u pobřeží Maine zamířím do ložnice, otevřu francouzské dveře na balkón, padnu do postele a za zvuků vln oceánu tříštících se o břeh uprchnu před několika posledními týdny do blaženého bezvědomí. Místo toho však narážím na problém.

Někdo se mi vloupal do domu. Vím to stejně jistě, jako že za chvíli mezi mraky vystoupá slunce nad vodní hladinu.

Zadní vchod je odemčený, uvnitř se svítí, na kryté terase je poházené oblečení a špinavé nádobí, před dveřmi do prádelny leží hromada hadrů špinavých od barev a lednička je otevřená dokořán.

A je to ještě horší, než jsem si myslel.

V otevřené ledničce je cheesecake.

Cheesecake, růžové víno (a ne, nezajímá mě, jaká je to odrůda, je růžové), tři balení košíčků s arašídovým máslem, dvě polystyrenové krabičky plné bůhvíčeho, obrovská syrová flákota, lahvička Tabasca a jedno máslo. To všechno je uvnitř lednice, která by měla být zavřená, jenže není.

Strčím dovnitř ruku. Pokojová teplota.

Lahev s vínem už není ani orosená, dveře tedy musely být otevřené tak dlouho, až se ta zatracená lednice vypnula úplně.

Takže je to ještě o něco horší.

Znamená to, že se mi do domu vloupal člověk, který nechal zkazit cheesecake.

Jak je možné, že právě tohle mi připadá jako ten úplně nejodpornější ze všech narušitelových prohřešků?

V hlavě mi buší. Tělo mám ztuhlé a rozbolavělé. Krk mě ještě brní z toho, jak jsem při nárazu narazil hlavou do opěrky v autě, bezpochyby je ze mě cítit pach skunka a jsem naprosto vyčerpaný. A po všem úsilí vynaloženém na to, abych se sem dostal tajně a nepozorovaně, mi kdosi, nějaký vetřelec, který v mém útočišti nemá absolutně co dělat, nechává v otevřené lednici kazit cheesecake.

Sice by zrovna tohle nemělo být tím nejhorším přečinem dnešního rána, ale nedá se svítit.

Kvůli tomu zkaženému cheesecaku se velice rychle začínám iracionálně zlobit.

Do jedné ruky chytím telefon, a zatímco se usilovně pokouším potlačit výčitky svědomí, že jsem utekl ochrance, zamířím přes obývací pokoj ke schodišti. Odněkud seshora se ke mně linou tiché tóny písně, dřevěná podlaha je potřísněná blátivými otisky lidských i zvířecích nohou a přes zábradlí visí temně rudá bunda, z níž se na mě usmívá vyšitý párek v rohlíku.

Tohle je vážně čím dál horší.

Pro boha živého, Hayesi, volej policii, řekla by mi matka. Už tak nejsi zdaleka tak pohledný jako tvůj bratr. Neriskuj tu trochu krásy, kterou máš, a nepouštěj se s těmi gaunery do křížku.

O důvod víc, abych se o situaci postaral sám.

Když budu o fous ošklivější, třeba po mně ty vdavekchtivé zlatokopky, co mě obtěžují na každém kroku, přestanou tolik pomrkávat.

Jenže jejich zájem stejně vůbec nesouvisí s tím, jak vypadám.

Koho by taky zajímal vzhled, když má muž za sumou na bankovním účtu tolik nul jako já a když se jeho matka ke všem nápadnicím chová tak laskavě a povzbudivě? Samozřejmě jen za podmínky, že ta dívka pochází ze správné rodiny a projde bezpečnostní prověrkou.

V nose mě zašimrá nečekaná sladká vůně, a ten cheesecake to není.

Takhle šimrá parfém. A vzhledem ke stále hlasitější hudbě (to je „I Will Survive“?) a kvílení, které ji doprovází, nahoře nejspíš nenajdu pana správce, který se rozhodl mojí nepřítomnosti využít a pořádně to tu roztočit.

Sice se s ním moc dobře neznám, ale feministické songy nejsou zrovna jeho parketa. Tím jsem si zcela jistý.

Takže toho squattera určitě najdu v koupelně.

Chodbou dojdu ke dveřím do ložnice a opatrně do nich zatlačím. Tiše a lehce se otevřou, a zatímco hlasitost zpěvu se výrazně zvýší, mně se naskytne pohled na další hromadu oblečení rozházeného po celé místnosti. Přes zrcadlo u skříně visí pohozené dvě podprsenky. Na podlaze před koupelnou leží otevřená krabička tamponů. Po místnosti se válejí dohromady čtyři páry zablácených bot, až nebezpečně blízko k tureckému koberci pod postelí.

Ale nepořádek mi nevadí ani zdaleka tolik jako ten zpěv.

Dobrý bože, ten zpěv.

To stvoření v mojí koupelně nemůže být lidská bytost. Musí to být hyena zaseklá v rané pubertě, která nasála celý balónek hélia a teď z plných plic falešně vyřvává nejhorší karaoke song na světě.

Tohle mi od bolesti hlavy opravdu neuleví.

Neuleví mi to od naprostého vyčerpání z té náročné cesty, jejíž jediným cílem bylo, abych se sem dostal nepozorovaně.

Neuleví mi to od touhy být naprosto sám, daleko od zbytku světa, daleko od intrikánské smetánky a od matky a svatebních dortů a pohřebních věnců a tíhy očekávání několika generací. Ta na moje ramena dopadla v okamžiku, kdy jsem se stal nejen novým finančním ředitelem rodinné firmy, ale poměrně rychle a nečekaně také posledním svobodným miliardářem mladším 83 let na celé této planetě.

Člověk by si myslel, že skoro čtyřicetiletý muž bude mít plné právo říct komukoliv, kdo se mu plete do osobního života, aby si políbil prdel. Jenže moje rodina své jmění získala v 50. letech díky animovaným pořadům pro děti a později ho znásobila díky filmům, seriálům, streamovacím službám, zábavním parkům a všemožných reklamním předmětům zaměřeným primárně na děti a jejich rodiče. Svět nás z velké části považuje za moderní rodinu snů.

Jsme zosobněním dokonalosti.

Rutherfordovi zásadně nedělají scény a já si nemohu dovolit ani drobný přečin v podobě sprostého slova, ačkoliv občas netoužím po ničem jiném než vylézt až na vrchol Brooklynského mostu a zakřičet: „Kurva!“ z plných plic.

Je sice poměrně otravné, jak se mě příbuzní neustále pokouší seznamovat s desítkami žen, které bezpochyby budou příští dívkou mých snů. Není to ale nic proti tomu, co bych si vyslechl, kdybych si troufl znevážit rodinné jméno.

Začne nová písnička a moje squatterka spustí falešný doprovod k hitu „thank u, next“.

Na Arianu Grande a její krásný hlas by teď nebyla vhodná chvíle, ani kdyby žena zpívala čistě.

A pubertální hyenu nafouknutou héliem už tady vůbec poslouchat nebudu.

Udělám další dva kroky do ložnice a narušitelku spatřím škvírou ve dveřích do koupelny. Tři další kroky a už ji vidím jasně.

Tedy aspoň některé její části.

Vlasy má zabalené do tmavě modrého ručníku, z ramen jí visí můj černý hedvábný župan, na obličeji má naplácané zelené něco a jednou nohou se opírá o okraj mé elegantní vany, kde si…

Bože na nebi, řekni mi, že tam nedělá, co si myslím, že dělá.

Žena dál kvílí slova písně, kterým zcela upřímně nerozumím a která by se správně určitě kvílet neměla. Náhle trhne rukou a vyjekne bolestí, čímž se zpěv na chvíli přeruší.

Moje obavy se bohužel naplnily.

Žena se opírá o okraj volně stojící mramorové vany a přitom si voskem depiluje třísla.

V mém županu. Taková opovážlivost. Vloupá se mi do domu.

Každý volný povrch zahází špinavým oblečením a nádobím.

Absolutně si neváží cheesecaku.

A teď stojí v mé koupelně, šlechtí se, a navíc u toho kazí druhořadou píseň.

Tohle musí skončit. A to hned.

Mám sto chutí přehodit si ji přes rameno a pak ji přehodit před zábradlí na balkóně. Projdu dveřmi a řeknu:

„Co si u všech čertů myslíte, že děláte?“

Žena zaječí, otočí se a pak rychle jako ninja sebere z vany rodinné balení šamponu (to je mimochodem taky moje) a mrskne mi ho po hlavě.

„Nechte toho!“ rozkážu.

„Vetřelec!“ žena hystericky přes příšernou hudbu.

„Marshmallow! Trhej!“ Sebere ručník a také ho po mně hodí.

Snadno se mu vyhnu, ačkoliv mé unavené tělo by se nejradši vyhnulo pohybu obecně. „Nechte toho.“

Ve jménu všech filmů, které kdy studio Stříbrná klapka vyprodukovalo, proč jsem se zrovna dnes rozhodl konečně setřást ochranku?

Župan (můj župan!) má žena rozhalený dokořán, takže jí je vidět smetanově bílá kůže, velká ňadra a z poloviny depilované vy-víte-co, ale ani částečná nahota jí nezabrání vrhnout se přes koupelnu k toaletnímu stolku, kde se chopí zubní pasty a mrskne po mně i tu. „Zloději! Vrahu!“

Udělám tři kroky jejím směrem a vyhnu se letícímu elektrickému kartáčku. „Kdo si sakra myslíte, že jste?“

„Pomoc!“ křičí žena. „Marshmallow!“

Odrazím od sebe hozenou krabičku. Co do prdele myslí tím marshmallow?

Má snad ráda sexuální hry a marshmallow je její stopka?

Myslí si, že jsem striptér? Nebo nějaký placený společník?

A to jsem si myslel, že horší už to být nemůže.

Žena zvedne ručník z toaletního stolku, ale než ho po mně stihne hodit, doběhnu k ní a chytím ji za obě ruce, aby už nemohla napáchat další škody.

„Co sakra,“ zafuním do tváře pokryté zelenou břečkou, „děláte v mém domě?“

Žena protočí zápěstí, dřepne si, vyklouzne mi a rozběhne se do šatníku. „Tohle není váš dům!“

Snad tady se mnou nechce slovíčkařit. Pro všechno na světě, mluvení s lidmi je mi skoro tak nepříjemné jako tahle pekelná hudba. „Rozhodně to kurva není váš dům.“ Hups. Už mi to uklouzlo. Omlouvám se, matko. „Co tady děláte?“

„Marshmallow!“ zaječí žena. Točí se v kruzích, mumlá si něco o tolika podělaných dveřích, turban na hlavě se jí naklání do strany, župan se dál rozevírá a mně se nabízí pohled na daleko větší část ženského těla, než jsem dnes toužil vidět. Konečně mi to docvakne.

Ona má strach.

Bojí se mě.

Dneska máš docela dlouhé vedení, Hayesi.

Zabručím si pod vousy, pěsti si zastrčím do kapes a opřu se o rám dveří do šatny. Donutím se uklidnit. Musím k té ženě přistoupit jako k matematické rovnici, a ne jako ke kouli masa, kostí a emocí, která v rukou křečovitě svírá fén a míří jím na mě, jako by mě z místnosti chtěla odfouknout.

„Kdo jste?“ Hodí se dodat, že udržet klidný tón je teď zatraceně náročné. Poslední kapku své společenskosti jsem vyčerpal včera večer, pět minut po začátku bratrovy svatební hostiny. Dalších šest hodin jsem přátelskost muset předstírat. Na ženu, která stojí mezi mnou a tolik potřebnou samotou, mi nezbývá ani špetka trpělivosti.

Žena se na chodidlech zhoupne tam a zpátky, ručník na hlavě se jí zakývá, župan se zavlní. Fénem stále míří na mě. V zelené kaši na obličeji se jí dělají fleky, jako by se pod pleťovou maskou potila.

„Já si tenhle dům naprosto legálně pronajala a vy musíte odejít.“

„Já tenhle dům vlastním a nikomu jsem ho nepronajal.“

„Dokažte to.“

Dokažte to? „Vy vůbec netušíte, kdo jsem, co?“

„To snad není možné,“ zamručí žena. „Další takový? Marshmallow!“

„Přestaňte pořád řvát marshmallow. Co to má sakra…“

Nic dalšího už neřeknu. Náhle si uvědomím, co tím marshmallow myslela. Marshmallow je pes.

Velký černohnědý hlídací pes s dlouhým čenichem, špičatýma ušima a vyceněnými zuby, přes které na mě divoce vrčí.

A já mám nepříjemný pocit, že si mě za chvíli dá k snídani.

Tenhle den už vážně horší být nemůže.

KAPITOLA 2 

Begonie Fairchildová, alias žena, která by ráda přestala litovat každičkého rozhodnutí, jež v životě udělá. A to co nejdřív. Opravdu.

Zajeď si po rozvodu na dovolenou a pár týdnů se hýčkej někde bez signálu a bez internetu, kam se ti máma nedovolá, říkala jsem si. Podívej, právě se uvolnila vila na pláži, která se ti nějakým zázrakem vejde do rozpočtu. To musí být osud, říkala jsem si.

A taky byl.

Na dva nádherné dny. A teď?

Teď tu vyslýchám vetřelce, kterého můj pes drží u zdi šatníku. Na mobilu nemám signál, abych zavolala na policii. A pes každou chvíli přestane vrčet, jelikož je to nejhorší hlídač na světě, a já přijdu o jedinou páku, kterou proti tomuhle vrahovi a vykrádači domů mám.

„Kdo jste vy? A ty arogantní kecy typu ‚měla byste dobře vědět, kdo jsem, protože jsem strašně důležitý‘, si laskavě nechte,“ rozkážu muži, jehož můj pes aktuálně drží vmáčknutého mezi stojany s oblečením v rohu obřího šatníku.

Co to je za koupelnu, z níž vedou čtvery různé dveře? To se může stát opravdu jen tady.

A včera, když jsem si užívala pronajaté plážové sídlo a těšila se z koupelny se dvěma přistavěnými šatníky a skrytým salonkem, to ještě byla paráda. Jenže dnes, když jsem se potřebovala okamžitě rozhodnout, ke kterým ze dveří se vrhnout, jsem se rozběhla špatným směrem. Teď jsem uvězněná v šatně s lupičem, jenž mě probodává zlostným pohledem, jako bych tu já byla ta špatná.

K dispozici mám dvě zbraně.

První je fén, který nejspíš vyděsí jen toho, komu někdy zkratoval v ruce, když si zrovna foukal vlasy a málem si je zapálil. Druhou z nich je telefon, jenže já tady díky svému pochybnému tarifu nemám signál. V kapse županu se mi konečně podaří umlčet hlas Ariany Grande a teď mi nezbývá, než čekat, až mě muž nemilosrdně zavraždí.

„Jmenuju se Hayes Rutherford a tohle je můj dům.“ Mluví tichým a vyrovnaným hlasem a působí poměrně autoritativním dojmem, což možná dělá ten smoking (kdo se do plážového sídla vloupá ve smokingu?). Nebo to bude tím, že jméno jako Hayes Rutherford automaticky působí důležitě.

Proč je mi to jméno povědomé?

A proč mě jeho (údajné) jméno okamžitě přesvědčí, že mě nezabije?

Nejspíš proto, že kdyby mě plánoval zavraždit, představil by se mi jako Freddy Krueger nebo Pan Smrt nebo jako Chad, protože Chadů jsem si za život ještě dost neužila. Vesmír by mi jako vraha určitě poslal nějakého Chada.

Jenže tenhle muž, Hayes Rutherford, na mě hledí s očekáváním. Dívá se na mě, jako by už zodpověděl všechny moje otázky, a ačkoliv pulzující sval na jeho čelisti naznačuje, že by mě nejradši uškrtil kabelem od fénu, zbytek jeho tváře říká: Na tohle dneska absolutně nemám náladu.

Není starý. Soudě podle drobných vrásek okolo očí a stříbrných vlasů, které má po hlavě rozeseté jen místy, mu může být tak ke čtyřicítce, maximálně lehce přes. Zjevně je v dobré kondici. Přes opasek mu nevisí žádná pneumatika a ze srolovaných rukávů košile mu vykukují předloktí, nad nimiž bych za jakýchkoliv jiných podmínek slintala. Stojí rovně a šlachy na krku má napjaté.

A do širokého čela mu padá jediný pramínek vlasů, který nebaví chovat se slušně, nebo už je mu možná úplně u prdele, co po něm lidi chtějí.

Není to náhodou to samé? Nevím.

Zato ovšem vím, že jsem právě teď chtěla snídat ten lahodný cheesecake, a že pokud si z vlasů rychle nevymyju tu barvu, už mi nikdo v životě neřekne: Ach, Begonie, já si tě nevšiml. Budu totiž zářit tak jasně, že mě uvidí i astronauti na Marsu.

Vážně mě to trápí teď, když mě lupič drží uvězněnou v šatníku?

Kdybych se v tuhle chvíli pokusila ze šatny utéct, bude si Marshmallow myslet, že si jdeme hrát. Budu mít tak padesátiprocentní šanci utéct, než po mně tenhle Hayes Rutherford skočí.

A pak mi to docvakne. „Bože můj. Hayes Rutherford. Jako ten prezident, ale naopak. To vám rodiče udělali schválně?“

Hayes pomalu mrkne a já si uvědomím, že na tohle se ho asi ještě nikdo nikdy nezeptal.

Interní poznámka: nedělat vtípky o prezidentech před lupičem, který se tě možná chystá zavraždit.

Druhá interní poznámka: pokud jsem se ocitla v hororu, jsem nepochybně vrahova první oběť. Jako první vždycky umírá ta nejmarnivější postava, což je vážně nefér, protože já ve skutečnosti vůbec marnivá nejsem. Chtěla jsem jen jedno relaxační dopoledne v luxusní koupelně. To se mi za celý život poštěstilo dohromady asi pětkrát. Myslím to relaxační dopoledne, ne tu luxusní koupelnu. Normálně se musím hýčkat v koupelně, která by se do téhle šatny vešla třikrát. V luxusní koupelně jsem rozhodně poprvé.

A ještě poslední interní poznámka: každou vteřinou jsem si jistější, že mě ten člověk zavraždit neplánuje. Ale ta situace se mi pořád nelíbí.

Můj shilohský ovčák Marshmallow se mezitím pomalu uklidňuje. Zbývá mi přibližně dvacet sekund. Pak si tenhle Hayes Rutherford uvědomí, že můj pes dřív zvládne pozhasínat světla a zavřít za sebou dveře, než by někoho pokousal.

Chudák Marshmallow.

Ve škole pro asistenční psy dělal, co jen mohl, ale nestačilo to.

„Ano,“ odpoví mi konečně Hayes Rutherford. „Je to přesně tak. Moji rodiče velice rádi vtipkují o prezidentech.“

„To kecáte.“

Hayes nakrčí nos, jako by mu na něm přistála moucha.

„Jak jste se sem dostala?“

„Mám kód. Ten dům jsem si na dva týdny pronajala. Jak jste se sem dostal vy?“

„Kde jste si ho pronajala?“

Už jsem zmínila, že mám chlapů plné zuby? Protože mám chlapů plné zuby. „Neodpověděl jste mi na otázku.“

„Odpověděl jsem vám už šestkrát. Já tenhle dům vlastním. Jak jste si ho pronajala?“

„Na jednom webu s rekreačními objekty. A odpověděl jste mi jen dvakrát a ani jednou jsem vám nevěřila. Jak můžete vlastnit rekreační dům k pronájmu, aniž byste věděl, že si ho někdo pronajímá?“

V očích mu probleskne náznak něčeho dalšího, nejspíš rozmrzelosti. Poprvé od chvíle, co mi v koupelně málem přivodil infarkt, mi dojde, že mu tenhle dům možná doopravdy patří, a tím pádem existuje celkem slušná šance, že tady nemám co dělat.

V tu chvíli si to zjevně uvědomí i Marshmallow. Nakloní hlavu do strany, posadí se na zadek a naposledy si bafne. Tím bafnutím chce říct: Mělo tě napadnout, že padesát dolarů na noc je za pronájem takového domu moc málo, než aby to byla pravda, Begonie. Lehne si na podlahu a jednu packu si zastrčí pod hrudník.

Pohledem přelétnu řady obleků, košil a džínů visících na ramínkách po celé šatně. Komoda v ložnici je plná pánského spodního prádla, ponožek a různých legračních kalhot od pyžama. V přízemí je studovna se spoustou knih a rodinných fotografií, které jsem si moc pečlivě neprohlížela. Myslela jsem, že to je jen součást nóbl výzdoby celého domu.

Byl na těch fotkách tenhle muž? Je ten dům opravdu jeho?

Ano, všechno to oblečení a osobní věci uložené po domě mi přišly trochu zvláštní. Na druhou stranu, když jsem pronajímala bydlení naposledy, šlo o apartmán v letovisku Panama City Beach, který jsme si na jarní prázdniny zaplatily se čtyřmi kamarádkami z vysoké, a to nebylo žádné hogofogo panství. Dávalo mi smysl, že studentské ubytování bývá vybavené velmi skoupě, když si ho obvykle platí mladí lidé, kteří na něj musí šetřit z kapesného, a že přepychové domy na ostrůvcích u mainského pobřeží mají přirozeně lepší úroveň.

Ale padesát babek za noc?

V inzerátu stálo uvolněný termín, speciální nabídka.

Mělo mě to napadnout.

Vážně mě to mělo napadnout. Takže jsem tady… nelegálně? Hups.

No, chtěla jsem přece dobrodružství.

Vypadá to, že se ho dočkám. A možná i policejního portrétu.

To bude mít matička radost.

Ale vždyť mám smlouvu o pronájmu rekreačního objektu. Nemůžou mě zatknout za neoprávněné vniknutí, když mám smlouvu.

Nebo ano?

Jsem za to odpovědná, když jsem nevěděla, že podepisuju falešnou smlouvu?

„Můžete už laskavě odložit ten pitomý fén?“ zamumlá.

„A pro lásku boží, zavažte si ten župan.“

Slétnu pohledem dolů, vyjeknu a pak cuknu hlavou zase nahoru. Dál mu hrozím fénem a druhou rukou se zatím snažím přitáhnout obě strany županu k sobě. Stojím tam s odhalenou frndou a minimálně jedna moje bradavka míří přímo na něj.

„Otočte se!“

Muž se očima zahledí do stropu. Utáhnu si župan, zavážu ho a zvednu fén zase do vzduchu. „Jak si můžu být jistá, že jste vlastník domu? Co když toho vlastníka jen znáte? Nebo jste sem přišel slídit, abyste zjistil, kdy tu zase bude prázdno?“

„Teď jste mě odhalila. Jsem lupič. Lupič ve smokingu, který se vloupává do domů výhradně ve formálním oděvu z předešlého večera. Hmm, co tu asi ukradnu jako první?“

„Ten sarkasmus vám vůbec nesluší.“

„Nejste zrovna ve stavu, kdy byste měla posuzovat, jak to komu sluší nebo ne.“

Šokovaně se nadechnu. On právě… ano.

Právě mi řekl, že jsem ošklivá. „Marshmallow, kousni ho do koulí.“

Na to můj pes zvedne hlavu, zakousne se do nohavice pověšených džínů, stáhne je z ramínka a donese mi je k nohám.

Můj vetřelec, ten Hayes, se zjevně znovu zamýšlí nad všemi životními rozhodnutími, která ho přivedla až k tomuto okamžiku.

Ne, tak se cítím spíš já.

Ale je tahle chvíle doopravdy špatná? Musí být nutně špatná? „Marshmallow, vždyť víš, že tyhle kalhoty přes boky nedostanu. Jestli mi chceš pomoct s oblékáním, dones něco z kufru.“

Pes se na mě zazubí. Tohle je jeho oblíbená hra. Podívej, co umím, mami.

Hayes unaveně zavře oči a promne si kořen nosu.

„Ukažte mi tu svou smlouvu o pronájmu.“

Jakmile pochopíte, že jste někomu zcela zjevně na obtíž, hned je jasné, že vás zavraždit opravdu neplánoval. Ano, později ho sice možná otrávím tak moc, že mi bude chtít ublížit z jiných důvodů (podle bývalého manžela na to mám zvláštní nadání), ale v tuto chvíli se překvapivě necítím být v ohrožení.

„Mám ho na mobilu v e-mailu. A pokud vás nenajdu na těch rodinných fotkách v pracovně, zavolám policii. Ráda s vámi tuhle situaci vyřeším, ale potřebuju, abyste mi prokázal trochu dobré vůle. Nechte mě se obléct a trochu upravit a pak vám tu smlouvu ukážu.“

Nos mu zacuká.

Bojí se snad policie? Jezdí sem provádět nějaké ilegální aktivity? Copak na těch fotkách dole není jeho rodina? Pracovnu jsem si moc pečlivě neprohlížela, protože jsem nechtěla malovat akvarelovými barvami v místnosti, kde bych mohla poškodit něco cenného, kdyby se mi Marshmallow náhodou pokusil pomoct. A ačkoliv prohlížení rodinných alb miluju, nenapadlo mě, že na fotkách opravdu bude rodina, která tady bydlí.

„Máte pět minut na to se obléct a přijít s tou smlouvou dolů, jinak volám policii já. Je to jasné?“

„Dvacet minut.“

„Pět.“

„Patnáct.“

„Pět.“

„Třicet.“

„Tři.“ Vytáhne z kapsy telefon, jako by se chystal policii vytočit hned teď.

A právě v tu chvíli se můj pes rozhodne, že si jdeme hrát. Před očima se mi to odehrává jako ve zpomaleném záběru. Marshmallow upře pohled na telefon. V hlavě mu to šrotuje. Hračka! Hračka! Oči se mu rozzáří, otevře tlamu, zadníma nohama se odrazí a jediným ladným pohybem mobil ukradne.

A je to tady. „Marshmallow!“

Můj čtyřicetikilový pes se otočí na patách, z šatníku se rozletí na kachličky v koupelně, chvíli zápasí s kluzkou podlahou, pak najde rovnováhu a tryskem odběhne pryč.

A Hayes Rutherford, pan Snob napjatý jako péro od hodin (což ale nebude čistě jeho chyba), se s krví podlitýma očima, pulzujícím svalem na čelisti a rozšířenými nozdrami obrátí ke mně, probodne mě vražedným pohledem, který by mě ještě před rokem naprosto zpražil, a rozběhne se za psem.

KAPITOLA 3 

Hayes 

Ze všech úhlů na světě mám nejmíň rád ty pravé. Obzvlášť rohy. A nejhorší je, když mě do rohu někdo zatlačí.

V jednom takovém rohu se ocitnu v momentě, kdy si ta squatterka uvědomí něco velice, velice nebezpečného.

„Ach bože,“ hlesne mezi udýchaným funěním. „Vy jste Hayes Rutherford.“

Jejího psa jsme museli honit po celém zatraceném domě, než jsme se ocitli ve studovně, protože právě tam podle toho pekelného zvířete můj mobil patří.

Ta chlupatá stvůra si to sem vesele naklusala a odložila telefon na pracovní stůl hned vedle bezdrátové nabíječky, jako by snad věděla, kde se takový mobil nabíjí.

Lapám po dechu, oční víčka mi začínají otékat, v krku mě šimrá a dutiny se mi pomalu ucpávají. Chňapnu po telefonu a nacpu si ho zpátky do kapsy. Ta ženská stojí zlomená v pase a snaží se popadnout dech, jako by naposledy běžela ještě jako malá holka za zmrzlinářem. Ručník jí z hlavy spadl a odhalil slepenec vlasů zapatlaný nějakou kaší. Kůži hlavy jí pokrývá podivná červená barva, která kape do zeleného slizu na obličeji a zbarvuje ho do znepokojivého odstínu hnědé. Župan má dokořán, podobně jako ústa. Zaraženě hledí na rodinné fotografie stojící na poličce vestavěné knihovny v úrovni jejích očí.

„Vaše jméno,“ štěknu na ni.

Pes štěkne, jako by chtěl odpovědět za ni.

Ukážu na něj prstem. „A to otravné zvíře musí z domu. Okamžitě.“

„Vy jste ten Hayes Rutherford. Od Rutherfordů, co vlastní společnost Stříbrná klapka.“

A tím jsem oficiálně přišel o šanci na špetku soukromí. Jakmile nějaká žena zašeptá mé jméno, matka mou aktuální polohu odhalí přibližně za 42 minut (je spolehlivější než Aladinova kouzelná lampa) a během dalších čtyř hodin sem dorazí s minimálně jednou vdavekchtivou dívkou.

Právě teď je celá rodina na společném brunchi po Jonasově svatbě. Stačí nasednout do limuzíny, pak do helikoptéry, soukromým letadlem doletět na malé letiště na pevnině a potom už snadno sežene trajekt, kterým se ke mně na ostrov dostane.

„Vaše. Jméno,“ zopakuji.

„Begonie. Jmenuju se Begonie. Bože můj. Jako malá jsem měla plakáty s vaším bratrem vylepené po celém pokoji.“

Cukne mi v oku. Begonie? Jestli se takhle vážně jmenuje, tak sním levou botu. „Begonie kdo?“

„Neměli bychom nejdřív říct ‚ťuk ťuk‘ a ‚kdo tam‘?“

Pokusím se zhluboka nadechnout, jenže obě nosní dírky už mám úplně ucpané. „Jaké máte příjmení?“

Neodpovídá.

„Taky vám můžu prohledat kabelku a podívat se sám.“ Žena se narovná, dotkne se slizu ve vlasech, pak slizu stékajícího z její tváře a zamrká na mě lesklýma zelenýma očima. „Jste první, kdo se mě na to zeptal. Promiňte. Dejte mi vteřinku.“ Několikrát se nadechne a začne si rukou ovívat obličej. „Bože. Nečekala jsem, že mě to tak dostane. Promiňte.“

Ta ženská naprosto zešílela. Kdo by plakal kvůli tomu, že se ho někdo zeptal na příjmení?

Zrazená nevěsta, ozve se mi v hlavě hlas mé nové švagrové.

Čerstvá vdova, navrhne strýček Antonio.

Žena s amnézií, které se právě teď vrátila paměť a ona zjistila, že její rodina a přátele ji měli za mrtvou a opustili ji, zapiští hlas mé sestřenice.

Moje oblíbená příbuzná je závislá na korejských seriálech a občas je to dost otravné.

Nebo třeba právě zjistila, že je adoptovaná, a konečně pochopila, proč se nikdy necítila být opravdovou součástí své rodiny, spekuluje dál Keishin hlas a tentokrát si u toho dokážu představit i její prohnaný úšklebek. Ačkoli ji mám z celé rodiny nejradši, ani ona občas neodolá a zahraje si na dohazovačku. Navíc je sama adoptovaná (je to dcera matčina bratra), i když díky její romantické povaze by se zdálo, že v sobě má víc rutherfordské krve než já. Byla by dokonalým předmětem studie na vliv dědičnosti versus prostředí. Je stejná jako ty, Hayesi. Nezapadá mezi ně. Jenže ona je doopravdy adoptovaná, a ty jsi jen podivín.

Ne, podivín nejsem, přestože mi trvalo celá léta, než jsem se té nálepky sám před sebou zbavil. Já jen nezapadám do škatulky dokonalého Rutherforda. Mám radši čísla než lidi. Raději bych si četl životopisy historických osobností, než rozebíral charakterový vývoj hlavní hvězdy nejnovějšího romantického filmu od Stříbrné klapky. Jednou, když jsem jako malý vystupoval z horské dráhy v zábavním parku Stříbrná klapka, pozvracel jsem se. Fotografie a videa toho incidentu obletěla celý svět a od té doby jsem zapsaný jako černá ovce rodiny. Nejspíš to novinářům zvyšuje prodeje a počty kliků.

Od naší rodiny se totiž pobuřujícího chování nedočkají. Všichni ostatní jsou na to příliš dokonalí.

Perfektně zapadají do škatulky.

A to i Keisha, která je z nás ze všech nejdivočejší. Ačkoliv média ji s námi moc často nespojují, jelikož není Rutherfordová.

I ona měla lepší mediální debut než já. Já si ten svůj odbyl v šesti letech, když jsem se na jedné premiéře filmu omylem ztratil rodičům z dohledu a padl do rány hejnu krvežíznivých pisálků. Byl jsem tak nervózní, že jsem nedokázal odpovědět na jedinou otázku a místo toho jsem jen pípal jako malé kuřátko, než mě přišel zachránit otec.

Při té vzpomínce se otřesu a znovu si přeju, abych teď byl někde jinde. Mohl jsem jet do našeho domu na Nantucketu, tam bych mohl v klidu pracovat, jenže nantucketský dům patří matce a ona by se o mé přítomnosti dozvěděla ihned, jak bych zmáčkl první tlačítko na ovládacím panelu.

Tady jsem měl aspoň nepatrnou šanci na chvilku soukromí.

„Fairchildová,“ řekne Begonie. „Jmenuju se Begonie Fairchildová.“

Neptej se. Neptej se. Neptej se. „A to je pro vás tak těžké přiznat?“

Sakra.

Zeptal jsem se.

„To jméno jsem si zvolila po rozvodu.“ Zamává na mě levou rukou bez prstenu, přihlouple se usměje a několikrát rychle zamrká. Pokouší se se mnou flirtovat, nebo má něco v oku?

„Už jsem nechtěla být Dixonová a Bidelspachová mi vlastně nikdy nesedlo. Tak jsem se rozhodla být Fairchildová. Tátovi by se to líbilo. On vždycky vyznával mír a lásku a blahobyt, daleko víc než máma. Dejte mi čtvrt hodinky, já se osprchuju, obleču se, najdu vám tu smlouvu a společně zjistíme, co se tady děje. Nechcete kousek cheesecaku? Koupila jsem si jeden celý. Měl mi vystačit na do konce týdne, ale když ho dojíme, klidně zajdu koupit další. Bože můj. Vy jste ten divný starší bratr Jonase Rutherforda. Nemůžu uvěřit, že stojím u vás doma. A promiňte, že jsem řekla, že jste divný. Takhle o vás vždycky…“

„Už mlčte.“

„… psali v těch časopisech pro holky. Promiňte. To ode mě nebylo hezké. Už se to nestane.“

„Teď se osprchujete, zabalíte si a podepíšete dohodu o mlčenlivosti, v níž bude stát, že jste tu nikdy nebyla, nikdy jste mě neviděla a že když ten slib porušíte, tak vás budu žalovat o deset milionů dolarů. A pak můžete odejít.“

Chovám se jako kretén. Normálně to dělám nerad, ale dnes už svůj vztek a frustraci nejsem schopen ovládat. Chci si jít kurva lehnout, protože jakmile se vyspím, chci prověřit pár nesrovnalostí, které jsem objevil v účetnictví večer před Jonasovou svatbou. Snažil jsem se rozptýlit od myšlenek na pohřeb svého bratrance Thomase a na svou novou roli ve společnosti Stříbrná klapka.

Pes zakňučí, lehne si na podlahu a položí si packu na čumák, jako by věděl, že má průšvih.

„To nic, Marshmallow,“ utěšuje ho Begonie. Zvedne pohled ke mně a zamrká. „Vážně mě to mrzí. Je hrozné, že vás v bulváru takhle uráží, a já bych to rozhodně neměla papouškovat. Jsem teď maličko rozhozená. Každý den se mi nestává, že… no, že potkám někoho z rodiny svého někdejšího idola. Ale to vy asi slýcháte tak často, až je to otravné.“

Neslýchám. Jsem odborník na vyhýbání se lidem. Obzvlášť lidem, kteří by mohli být zamilovaní do mého bratra.

Takže ano, teď mi to připadá extrémně otravné. Nechám za sebe odpovědět řeč těla.

Begonie se narovná, sáhne si na tvář, podívá se na prsty oblepené zeleným slizem a zašklebí se. „Tak fajn! Vysprchovat, obléct a pak vám uvařím kafe, dáme si cheesecake, já podepíšu tu dohodu o mlčenlivosti a potom se domluvíme, kdo pojede kam a kdo tady zůstane. Pusu mám na zámek. Nic neprozradím. Neřeknu si ani o selfíčko. Čestný skautský. A omlouvám se, že vám Marshmallow vzal mobil. On… no, občas si myslí, že není pes, ale něčí otravný malý bráška.“ Zamračí se. „Jíte vůbec cheesecake? Vím, že v zábavních parcích Stříbrná klapka prodávají cheesecake na dřívku na každém rohu, ale to ještě neznamená, že ho jíte i vy.“

Ukážu prstem na dveře.

„Jasně. Nahoru. Už jdu.“ Udělá dva kroky a pak nakloní hlavu do strany. „Proč jste oblečený, jako byste právě přišel z večírku? Já jsem tu už třetí den a hostitel z toho webu s rekreačními domy vás musí dobře znát, když věděl, že tu nebudete, takže…“

„Zatímco se budete sprchovat, sepíšu veškeré škody a připravím vám účet.“

Begonie zapiští.

Ukážu na dveře ještě rozhodněji.

„Měl byste vědět, že ta ruční hlavice ve sprše u hlavní ložnice byla rozbitá, už když jsem přijela. Udělala jsem si poznámku, abych to hostiteli nahlásila, jakmile budu mít zase signál. Ale vůbec mi to nevadilo, protože ta dešťová hlavice je nejlepší věc na světě. Kdo by používal tu ruční, když může při sprchování tančit v dešti? Jo, a Marshmallow není první pes, který tu byl ubytovaný. Většina rekreačních objektů je na psy dost háklivá, takže jsem byla naprosto nadšená, když jsem zjistila, že jsou tu mazlíčci vítaní. Trochu nás překvapily všechny ty chlupy na koberci na schodech, ale moc jsme to neřešili, protože Marshmallow by tu tak jako tak nějaké chlupy nechal. A taky…“

„Mlčte. Už.“

Brada se jí zatřese. Zatraceně.

Obejdu stůl a vydám se směrem k ní.

Začne ustupovat ke dveřím a pes ji následuje.

„Marš,“ poručím.

„Já věděla, že to bylo moc dobré na to, aby to byla pravda,“ mručí si pod vousy, zatímco se protahuje dveřmi. Nemluví na mě. Mluví na toho psa. Poznám to podle šišlání. „Kdo by takovýhle dům pronajímal za padesát babek na noc? Tohle je úplně stejná situace, jako když jsme si koupili ten kupón na plavbu lodí, a když jsme tam dorazili, kapitán byl ožralý a vůbec si nepamatoval, že prodal 300 lístků na loď stavěnou pro maximálně sedm lidí.“

Begonie zajde za roh a vydá se po schodech nahoru.

Já polknu podrážděný povzdech.

„Ale i to nakonec dopadlo dobře, Marshmallow, viď? Ten den jsem prostě na té lodi být neměla. A tohle taky dopadne dobře.“

Možná pro ni. Ale pro mě?

Jestli se brzy nedostanu ke svým nouzovým zásobám prášků na alergii, matka a její nápadnice najdou dům prázdný.

Pro mě si budou muset dojet do nemocnice.

KAPITOLA 4 

Begonie 

Ach. Můj. Bože.

Vetřela jsem se do rodinného sídla Rutherfordových a momentálně jsem nahá v koupelně staršího bratra mého někdejšího idola Jonase Rutherforda, za zavřenými dveřmi, se zatajeným dechem a očními víčky pevně stisknutými k sobě. Stojím pod dešťovou sprchovou hlavicí a upřímně doufám, že jsem tu barvu nenechala na vlasech moc dlouho.

Ale větším problémem je teď asi to, že bych se měla objednat k očaři a nechat si zkontrolovat zrak.

Jak je možné, že jsem si to všechno nespojila hned v okamžiku, kdy se mi Hayes představil? Ne, já musela říct: Jako ten prezident, ale pozpátku.

Jako ten prezident, ale pozpátku.

Možná by nakonec bylo lepší, kdyby se mi ta barva na vlasy prožrala přes lebku až do mozku a eliminovala tam některé pomalejší buňky.

Na mou obranu ale příbuzní celebrit běžně nechodí do koupelny normálním lidem, kteří si právě vytrhávají pubické ochlupení. Tenhle zkrat nemůžu svému mozku mít zcela za zlé. Hayes navíc není klonem Jonase Rutherforda, jehož fotky jsem opravdu jako malá mívala rozvěšené všude po pokoji. Mají ale dost podobný nos a oči, takže mě to napadnout mohlo.

Anebo ne.

Hayes má velmi ostré a drsné rysy, zatímco Jonas je mužný tak akorát, aby mohl být idolem dívčích srdcí a zároveň lamačem těch ženských.

Čímž nechci říct, že by na Hayesových ostrých rysech bylo něco špatného.

Za jiných okolností by byl dost přitažlivý. No dobře, uznávám.

I za těchto okolností mi přijde celkem sexy. A já přesně vím, kde se stala chyba a proč mě takový mrzutý, zádumčivý muž ve smokingu přitahuje. Působí totiž takovým autoritativním dojmem (což Chadovi nikdy nešlo) a jednoduše z něj něco vyzařuje. Jakási tajemnost, nebezpečnost, poutavost a nádech dobrodružství.

A dobrodružství je přece to, kvůli čemu jsem sem přijela. Vůbec by mi ale nevadilo, kdyby tím dobrodružstvím byl mladší z bratrů.

Ten, který mi aktuálně připadá jako mnohem bezpečnější volba.

Doma jsem mámě vždycky vykládala, že si Jonase jednoho dne vezmu. Konkrétně Jonase z filmu Minulé léto. To je totiž jediný film od studia Stříbrná klapka, kde Jonas vylézá z oceánu v mokrém tričku, které se mu lepí k hrudi a k břišákům. A přesně v tomhle filmu se pak hnal přes celý ostrov s hlavní hrdinkou v náručí, protože ona stoupla na medúzu a spustila se jí alergická reakce a Jonas plakal, když o ni málem přišel. Ta postava samozřejmě neumřela. Ve filmech od Stříbrné klapky nikdo nikdy neumře, na rozdíl od těch příšerných filmů podle knih Nicholase Sparkse. Ale Jonas plakal.

Byla to ta nejromantičtější věc, jakou mé čtrnáctileté srdce kdy vidělo.

A to mokré tričko byla zase ta nejrajcovnější.

Po uvedení filmu čelili producenti ostré odezvě veřejnosti, to mokré tričko mělo totiž příliš blízko k nahotě, a nahotu Stříbrná klapka neukazuje nikdy.

Hyacinta, moje dvojče, měla radši o něco starší film Penzion osamělých srdcí. Trochu mladší Jonas tam hraje dospívajícího syna svobodného otce, který provozuje malý penzion. Zamiluje se do sečtělé dcery svého učitele, zatímco jeho otec se dá dohromady s ředitelkou školy.

Ten jeho sexy pohled, vzdychá vždycky Hyacinta. Divím se, že rodiče neprotestovali proti tomu jeho sexy pohledu.

Ale zpátky k věci. V tuhle chvíli už jsem si naprosto jistá, že tenhle dům bych vůbec pronajatý mít neměla.

Pokud ho nevlastní Hayes osobně, tak patří jeho rodině. A když budu citovat jedinou skoronadávku, kterou kdy Jonas Rutherford ve svých filmech pronesl, jen úplná mentoska by uvěřila, že by rodina Rutherfordových pronajímala své ostrovní sídlo cizím lidem, a k tomu jen za padesát babek na noc.

A já tu nejen přespávám, ale ještě jim tu z toho dělám naprostý chlívek.

Aby bylo jasno, za dva týdny bych po sobě před odjezdem samozřejmě uklidila. Jenže mně se ten nepořádek líbí.

Potřebuju si ve svém životě všechno rozházet, abych se mohla pak zase poskládat dohromady a připravit se na nový školní rok.

Tohle léto jsem chtěla strávit v chaosu a nepořádku, kterým se musím prohrabat a znovu v něm najít sebe samu. Chtěla jsem zkoušet nové koníčky a vracet se k těm starým, jako například k akvarelovým barvám, s nimiž jsem včera malovala a omylem je rozlila po celé kuchyni. Plánovala jsem celé hodiny vysedávat na zahradní houpačce a číst si mezi lučním kvítím, půjčovat si kolo z kůlny a jezdit na něm do města a kupovat sama sobě květiny a procházet se po místním kamenitém pobřeží a hrát si s Marshallowem.

Chtěla jsem si vzpomenout na to, kým vlastně jsem, když už nejsem paní Dixonová. Chtěla jsem pochopit, jak jsem vlastně vydržela být tak dlouho nešťastná, protože o tomhle manželství přece je a ty jsi učinila závazek, Begonie.

Toužila jsem se znovu pevně postavit na nohy, abych si byla jistá, že do téhle pasti už nikdy, nikdy znovu nespadnu.

Chtěla jsem dobrodružství.

A zdá se, že ho dostanu. I když v trochu jiné podobě, než jsem předpokládala.

Na tom ale stejně nezáleží, jelikož Hayes po mně chce podpisem stvrdit, že o tom nikdy nikomu neřeknu. A pokud tu dohodu o mlčenlivosti vážně podepíšu, nejspíš to nebudu moct říct ani Hyacintě.

Je to normální?

Je to snad běžný postup, když někdo slavný a bohatý najde u sebe doma nezvaného hosta?

Jak často asi slavní a bohatí lidé doma takové nečekané hosty nacházejí?

A jak se něco takového vůbec stane?

Ze zamyšlení mě vytrhnou tři poklepání na dveře.

„Ano?“ zavolám.

„Už je to sedmnáct minut,“ upozorní mě pan Mrzout.

„Krásu neuspěcháte,“ odpovím a při zvuku toho rozkazovačného hlasu ucítím zvláštní náznak vzrušení. Pak si uvědomím, co jsem právě řekla, a cuknu sebou. „Ale v tomhle případě budeme rádi aspoň za přijatelný vzhled.“

„Máte dvě minuty, než vám vypnu vodu a hodím vás z balkonu.“

Ráda bych si myslela, že si určitě dělal legraci, ale vlastně nevím, jestli by člověk jeho postavení o takových věcech žertoval.

Za peníze si člověk koupí všechno, ne? On by si nejspíš dokázal zařídit i to, aby ho soud neposlal do vězení za vraždu.

„Už to skoro bude,“ zavolám na něj. „Jste připravený na novou a vylepšenou Begonii Fairchildovou? Musím vás varovat, oproti tomu, jak jsem vypadala předtím, to bude docela šok.“

Nic neřekne.

Na nezávaznou konverzaci ho asi moc neužije.

Anebo je rozmrzelý kvůli té rýmě, kterou podle všeho někde chytil.

Moc ráda bych mu uvařila hrnek tátova zázračného čaje, jenže tu nemám všechny potřebné ingredience. A obávám se, že kdybych zaběhla do města nakoupit, už by mě zpátky do domu nepustil.

Vypnu vodu, otevřu dveře od sprchy a natáhnu se pro ručník.

Rukou se dotknu háčku na ručník, ale žádný ručník tam nevisí.

Neleží ani na zemi.

Není ani na vyhřívaném žebříku na opačné straně koupelny.

Rozhlédnu se a zjistím, že všechny ručníky jsou pryč. A pryč je i moje oblečení.

„Marshmallow!“

Pes z chodby nakoukne dovnitř a s jazykem vyplazeným až na hruď se na mě usmívá, jako by dveře nebyly jeho vinou otevřené dokořán.

„Kde jsou ručníky?“ zeptám se ho.

On si sedne na zadní a dál se na mě vesele zubí.

„Teď nemáme čas hrát si na schovávanou,“ vysvětluju mu.

Marshmallow se postaví na nohy, jedinkrát štěkne a odkráčí z koupelny pryč.

„Zatracené psisko, vždyť jsem tě zavřel ven,“ zavrčí na něj Hayes.

Rychle pohlédnu do zrcadla. Ke skříni se nedostanu, aniž bych prošla kolem dveří a aniž by se přitom mému hostiteli, který podle všeho čeká v ložnici, naskytl pohled na odraz mého nahého těla. Představa, že bych před ním stála nahá vědomě, mě uvádí do velkých rozpaků. „On si umí otevřít dveře,“ zavolám. „Myslíte, že byste na mě mohl počkat dole? A hodil byste mi sem cestou pár ručníků?“

Žádná reakce.

„Hayesi?“ zkusím to znovu. Pořád nic.

„Ehm, pane Rutherforde?“

Nikdo mi neodpovídá, a tak usoudím, že Hayes už je určitě pryč.

Pokud tam pořád je a bude nucen si mě znovu prohlédnout, může si za to sám.

„Jsem nahá a jdu si do skříně pro ručník!“ zakřičím pro jistotu. O moc horší to stejně být nemůže, vždyť už všechno viděl.

Jakmile ze sprchy vylezu, rozběhnu se směrem k šatníku a hromadě náhradních ručníků tak rychle, jak to jen jde. Z chladného vzduchu okolo mi na mokrém těle naskakuje husí kůže.

„Proboha,“ vyjekne mužský hlas z vedlejší místnosti, což mě vyleká dost na to, abych se otočila, a to je obrovská chyba. Porcelánová dlažba a mokré nohy jsou špatná kombinace.

Pravá noha mi podklouzne na jednu stranu. Levá noha na druhou. Paže se mi roztočí jako křídla větrného mlýnu. Jednou rukou se praštím o rám dveří, ale druhou se mi podaří zachytit o desku toaletního stolku a zastavit se s nohama roztaženýma od východu k západu a napůl vytrhaným bobrem mezi nimi. Z vlasů mi kape voda a já pomalu sjedu až na zem.

No páni.

To se podívejme.

Pořád se ještě zvládnu na čtyřicet procent dostat do rozštěpu. A to mi všichni tvrdili, jak mě tělo začne s věkem zrazovat.

To netušili, jak na tom budu teď.

Rozhodně nevěděli o tom nepříjemném napětí v mé levé kyčli a bolesti, kterou právě cítím v pravém koleni.

„Pro lásku boží, mohla byste si laskavě už vzít něco na sebe?“

Otočím se tak, abych si zakryla co nejvíc intimních míst, a u toho ho zahlédnu, jak stojí v ložnici a snaží se ode mě odvrátit.

Zakrýt se je těžší, než by si člověk myslel, vzhledem k tomu, že on stojí a já dřepím na zemi a zrcadlo nad komodou v ložnici je navíc pověšené přímo naproti zrcadlu v koupelně. Sice to není nejtrapnější situace, v jaké jsem se kdy ocitla, ale rozhodně by se umístila na stupních vítězů.

Dnes ráno jsem neplánovala být před mužem nahá a zranitelná, leč se tak stalo, a tělo mě zrazuje.

Chvilku mi zabere, než zvládnu promluvit normálním hlasem. „Jen klid, pane Rutherforde. Zaprvé už jste to v podstatě všechno viděl. Zadruhé jsem se vás snažila varovat. A zatřetí, pořád by to mohlo být horší, mohla nás tu v této kompromitující situaci přistihnout vaše matka. Jsem si naprosto jistá, že tohle není ta nejhorší věc, jaká se vám kdy stala. Já jsem na tom teď podstatně hůř, takže kdybyste mohl už jen pár minutek počkat dole…“

„A přijdete tam v nějakém zatraceném oblečení?“ Obě pěsti si tlačí do očních důlků.

To nemůže být příjemné.

A navíc mě bolí, že mu tak vadím. Mě má skoro každý rád.

Skoro každý.

Výborně. Hayes patří do stejné kategorie jako moje někdejší tchyně.

Já vím, že jsme v neobvyklé situaci, ale já se k němu přesto snažím být milá, zatímco on na mě jen vrčí a bručí jako medvěd.

„Pokud mi ho Marshmallow neroznosil po celém domě, tak ano. Osuším se a obleču se do vlastních šatů.“

„Ten pes musí ven.“

„Jemu je smutno, když ho nechám venku moc dlouho. A navíc si dokáže otevřít dveře, takže pokud všechny vchody nezamknete, dřív nebo později se zase dostane dovnitř.“ Hayes si něco zamručí pod vousy a já zatím chytím dost rovnováhy na to, abych se kachním pochodem dostala k šatní skříni. Po cestě se snažím co nejlépe zakrýt, ale nepochybně se mu celou dobu nabízí skvělý výhled na můj holý zadek. Mám ovšem podezření, že on se tomu pohledu snaží ze všech sil vyhnout.

Když o dvě minuty později vykouknu ze dveří celá zabalená do osušek, už v ložnici není. A jakmile si do kufru co možná nejrychleji naházím co možná nejvíc věcí, abych hlavně už nezdržovala, a sejdu po schodech dolů, tak pochopím proč.

I Hayes se osprchoval a oblékl si pyžamo z komody v ložnici. Vybral si to, které má na šedých kalhotách vzor s tančícími křečky.

Tak proto byl v ložnici. Šel si pro čisté oblečení.

Vlasy má mokré a rozcuchané, jako by ho jejich sušení v půlce přestalo bavit, a na bílé tričko mu z nich kape voda. Opírá se o kuchyňský ostrůvek a mračí se na telefon.

Kdyby nebylo toho zakaboněného výrazu v jeho hranaté tváři, připadal by mi jako úplně jiný člověk. V tom tričku a pyžamových kalhotách vypadá mnohem přístupněji.

Jako normální chlap, a ne jako snobský boháč, kterému jsme se psem naprosto zkazili den.

Vypadá jako chlap, co právě vyšel ze sprchy a teď se jde nasnídat se ženou, kterou včera v noci ojel, a je rozmrzelý, protože ho dneska potřebují v práci dřív, a on by daleko radši posadil svou společnici na kuchyňskou linku a tam ji vylízal.

Kroť se, Begonie.

Donutím se přesunout pozornost k hromadě špinavého nádobí na ostrůvku, která je nepříjemnou připomínkou toho, že já i pes tu jsme jen na obtíž.

Musíš vždycky tu misku od cereálií nechávat na lince, Begonie? Mám lepší věci na práci, než po tobě věčně uklízet. Chad pracoval jako finanční poradce pro jednu velkou firmu v Richmondu. Každý den vstával ještě před východem slunce a sledoval změny na trzích, každý den usínal za poslechu podcastů o financích. A já byla obyčejná učitelka výtvarné výchovy na střední škole, které se málokdy naskytne příležitost si něco nakreslit jen tak pro radost a která občas zapomíná hlavu v oblacích. Já vydělávám peníze, ty myješ nádobí. Já vydělávám peníze, ty pereš prádlo. Já vydělávám peníze…

A tak dále.

Ano, přiznávám, včera jsem svoje špinavé nádobí nechala rozházené po celé kuchyni.

A Hayes mě teď probodává vražedným pohledem, z něhož usuzuji, že i on má rád spořádaný život a uklizený domov. Korunu tomu nasadí Marshmallow, který přiklusá do kuchyně, čumákem rozsvítí světlo a pak mi otevře myčku.

Hayes přejede pohledem na mě a pak na ledničku, která je taky otevřená dokořán.

A sakra.

Jak dlouho už je otevřená? Ale ne.

Snad se mi nezkazil cheesecake.

Znovu sebou cuknu. „Od narození ho cvičili jako asistenčního psa, ale on pak začal všechny ty věci dělat nejen na povel, ale kdykoliv se mu zachtělo, tak ho z programu vyloučili. Doma mám všechno zabezpečené tak, aby se k tomu nemohl dostat. Mám na to systém. Tohle je pro něj nezvyklé prostředí.“

„Ten váš pes zavolal mojí matce.“

Nevím, co přesně to pro Hayese Rutherforda znamená, ale mám nepříjemný pocit, že to nebude nic dobrého. Moje neplánovaná přítomnost ho zjevně začala štvát ještě víc.

KAPITOLA 5 

Hayes 

Ta ženská nedokáže ani na vteřinu klidně stát. Roztěkaná je i v obličeji. Od chvíle, co se doslechla tu (pro ni naprosto nepochopitelnou) zprávu o mé matce, se jí na obličeji vystřídalo asi dvanáct různých výrazů. Je zvláštní vidět její kůži v pohybu, bílou a hladkou a bez té zaschlé zelené kaše, která se drolí a praská pokaždé, když pohne rty nebo zkrabatí čelo.

Teď už je konečně oblečená. Má na sobě krátkou růžovou mikinu s kapucí a boky jí těsně obepínají potrhané džíny, pořád je ale bosa a nehty na nohou jí svítí všemi barvami duhy v naprosto náhodném pořadí. A ty vlasy. Nejsem si úplně jistý, jaká barva to měla být, ale dopadlo to jako něco mezi vínovou a fialovou. Lesknou se tak jasně, že kdybychom tady uvízli a potřebovali si zavolat pomoc, klidně by nám mohly posloužit jako světelné znamení.

Jsou opravdu zářivé. Nepřehlédnutelné.