Margit Steinborn

NOVÁ NADĚJE

Originální název: Ein neuer Horizont

Vydáno v Tinte & Feder, Amazon Media EU S.a r.l. 38,

avenue John F. Kennedy, L-1855 Luxembourg, 2021

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2021 by Margit Steinborn

All rights reserved.

This edition is made possible under a licence arrangement,

originating with Amazon Publishing, www.apub.com,

in collaboration with Kristin Olson Literary Agency, s. r. o.

Cover © H. Armstrong Roberts/Getty Images;

© Frank Bach/Shutterstock; © Triff/Shutterstock;

© Lukasz Szwaj/Shutterstock

Translation © Eva Osinová, 2023

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-1260-5 (epub)

ISBN 978-80-279-1261-2 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Protagonisté tohoto příběhu Hannah a Melina Rosenbergovy, Peter Hagen, Friedrich a David Sandnerovi, Simon Petersen a rodina von Schönwaldových jsou smyšlené postavy, jejichž osudy jsou zapleteny do skutečných historických událostí. Ve skutečnosti neexistuje ani Sandnerhof, ani vesnice Erlenthal s místními obyvateli.

Přesto jsou tyto románové postavy předobrazem milionů lidí, kteří v období třetí říše zažili něco podobného.

Poznámka překladatelky:

V knize je citováno z Písma svatého Starého a Nového zákona v českém ekumenickém překladu.

PROLOG

Když Hannah kráčela pod stromy, vnímala lehoučký vítr, který šuměl ve větvích, a pod nohama cítila měkkou lesní půdu. Vzduch byl prosycen vůní vlhké zeminy, listí a jehličí a v prvních paprscích ranního slunce, které rozčísly temnotu lesa, tančil prach. Dorazila na konec lesa a vyšla na mýtinu. Zahlédla jezero, v němž se odrážely první denní paprsky, a okamžitě ji opanoval klid, který tady vládl. Naslouchala tichu. Přijde i dnes? Už několik nocí za ní chodil ve snách, zjevoval se v časných ranních hodinách, kdy už noc prohrávala svůj zápas s novým dnem. Vždycky se objevil u stromů na protějším břehu jezera a díval se na ni, ale nikdy nepřišel blíž. Hannah zaslechla šustění. Když vystoupil ze stínu stromů, poznala ho, rozeznávala jeho postavu, jeho tvář, kterou tak dobře znala, a srdce se jí rozbušilo jako na poplach. Přijde blíž? Podíval se na ni a jeho ústa pronášela slova, která s sebou odnášel vítr. Hannah jim nerozuměla, ale viděla, že se mu v očích zračí smích. Věděla, že tyhle oči nemluví o loučení. Mluvily o novém začátku.

ČÁST I

1952–1953

Kapitola 1

Byl krásný letní den, slunce svítilo, na obloze ani mráčku. Hannah odstříhávala na zahradě růže z keře a dávala je do košíku. Vybrala bílé, které Melina tolik milovala, protože budou na oslavu, již pro dceru chystá už několik dní. Při pomyšlení, že Melina, její milovaná Melina, která se jí právě vrátila do života, zítra odjíždí na rok do Mnichova, aby tam udělala maturitu, ji tížilo srdce. Tohle rozhodnutí pro ni nebylo snadné a také Melina dlouho váhala, protože roky vzájemného odloučení, kterými si obě prošly, příliš bolely. Ale takhle to bude pro Melinu nejlepší, dodávala si Hannah v duchu odvahu. Vždyť nejdůležitější je, že se Melina na Sandnerhof vůbec vrátila.

Hannah se odvrátila od růžového keře a pohledem bloudila po malé osadě, po pile s usedlostí Sandnerových, po domcích pro dělníky a po stájích, obklopených rozsáhlým lesem. Před lety, když už nevěděly, kam se uchýlit před nacistickým pronásledováním, tady s Melinou našly útočiště. A přesto je tohle odlehlé místo nedokázalo ochránit, nakonec ji přece jenom deportovali do koncentračního tábora. Na útěku musela svěřit Melinku cizím lidem. A dcera se jí vrátila teprve před pár týdny.

Kdyby David, syn Sandnerových, nepoznal Melinu náhodou během výletu do Říma, Hannah by dodnes nevěděla, kde dcera vězí. A teď se bude muset s Melinou znovu rozloučit. Tentokrát je to ale jiné, pomyslela si Hannah a vložila do košíku poslední růžičku. Tentokrát ví, kam Melina půjde a že u pěstounských rodičů Kurta a Emmy, kteří se o její dceru posledních osm let dobře starali, bude v těch nejlepších rukou.

Škoda, že na oslavě na rozloučenou nemůže být David, blesklo Hannah hlavou. Patřilo by mu čestné místo. Jenže David tady dnes večer nebude.

Ale ostatní na Sandnerhofu se budou snažit ze všech sil, aby Melině uspořádali pěknou rozlučku. Hlavně Georg, syn Marie Sandnerové, a taky Matilda a Matys. Hannah si povzdechla. Na Sandnerhofu žijí laskaví lidé, kteří se ujali nejen jí a Meliny, ale také Josefy s vnučkou Matildou a malým Matysem, kterého Josefa při útěku ze Slezska vzala z náruče své mrtvé dcery.

K Hannah se přiřítily tři děti a vytrhly ji z úvah.

„Hannah, ještě musíme pověsit girlandy do obývacího pokoje, ale jak to máme udělat, aby to Melina nezjistila?“ vyptával se Georg ustaraně. „Má to být přece překvapení.“

„Možná bychom ji mohli poslat do vesnice,“ navrhla Matilda a její bratr Matys, který stál vedle ní, přikývl.

„To je dobrý nápad, Matildo. Pak si budeme moct ještě jednou procvičit naši písničku, a až bude prostřeno, budeme hotoví. Teď jen musíme odlákat Melinu. Pozor, už jde.“

Hannah se rozbušilo srdce, když uviděla, jak se k ní přes zahradu blíží Melina. Tolik vyrostla, pomyslela si v duchu. Tak moc toho v jejím životě propásla. Celé hodiny si vyprávěly o tom, co vše se jim přihodilo, když žily jedna bez druhé, ale podaří se jim někdy skutečně zacelit vzniklé mezery?

„Tady jste,“ řekla Melina. „Všude vás hledám. Chtěla jsem pomoct Klaře a Annie v kuchyni, ale poslaly mě za vámi.“

„Tvoje pomoc mi přijde opravdu vhod, Melino. Chybí ještě pár věcí, které je potřeba koupit ve vesnici, a Rosu určitě potěší, když se s ní přijdeš rozloučit.“ Hannah věděla, že dobrosrdečná hostinská od Zlatého džbánu nepropustí Melinu ze svých spárů dřív než za půl hodiny.

„Svatá pravda. Když mě vidí ve vesnici, pokaždé na mě zavolá a pozve mě na koláč. Prý se celé ty roky modlila, abych se vrátila. Tak co všechno mám obstarat?“

Hannah vyjmenovala různé věci, které se daly pořídit u pekaře a v krámu. „Peníze a košík na nákup najdeš v ložnici. Na zpáteční cestě můžeš zaskočit na faru. Pan farář Petersen se tu chtěl dnes ještě stavit a určitě tě rád sveze autem.“ Melina přikývla a vyšla přes zahradu.

„Tak do toho, máme spoustu práce,“ oznámila Hannah dětem a společně chvátali do domu.

Děti se s chutí pustily do výzdoby obývacího pokoje, všude zavěšovaly girlandy a květiny a vrhly se také na prostírání stolu. Když se Melina za dvě hodiny vrátila v doprovodu faráře Simona Petersena, na chvíli zůstala ohromeně stát ve dveřích. Rodina seděla u velkého stolu a přes celý pokoj visela na šňůře barevná písmena, vystřižená z papíru, která tvořila větu: „Brzy se nám vrať, Melino.“

„No páni, to… to je úžasné,“ vysoukala ze sebe Melina.

„Líbí se ti to?“ zeptala se Matilda vzrušeně. „Písmenka jsem vystříhala společně s Gregorem a Matys je pak vybarvil.“

„Líbí, strašně moc.“ Hannah sledovala, jak radostně se Melina tváří. Vypadala, jako by ji dočista ohromilo, jak moc se všichni snažili jí uspořádat krásnou oslavu na rozloučenou. „Určitě vám to muselo trvat hodně dlouho. A já jsem si ničeho nevšimla.“ Posadila se na prázdné místo vedle Matildy.

„Využili jsme každou minutu, kdy jsi dělala něco jiného,“ odpověděla Matilda a rošťácky se usmála.

„Po večeři si ještě zahrajeme nějaké hry,“ oznámil Georg. „A já jsem se speciálně pro tuhle příležitost naučil několik karetních triků.“

„Už se nemůžu dočkat.“

Friedrich Sandner vstal, a když se obrátil k Melině, oči všech přítomných se na něj upřely. Jako hlava rodiny si očividně nechtěl nechat ujít příležitost k malému proslovu.

„Když jsi tehdy přišla k nám na Sandnerhof jako tříletá holčička, všichni jsme si tě okamžitě zamilovali. Pak jsme hodně let nevěděli, kde jsi, a doufali jsme, že se nám vrátíš, a modlili jsme se za to. Dobře víš, jak velkou jsme měli radost, že tě zase vidíme…“

Hannah si všimla, že Friedricha vzpomínka na tento okamžik trochu vyvedla z míry.

„Jen neradi se s tebou budeme zítra loučit, Melino, ale čeká na tebe budoucnost. Chci ale, abys věděla, že Sandnerhof zůstane navždy tvým domovem.“

Hannah s ostatními u stolu Friedrichovým slovům zatleskala a sledovala, jak Melina obíhá stůl a objímá Friedricha.

„Děkuju ti, dědečku Friedrichu.“

„Tak už si berte, ať jídlo nevystydne,“ vyzvala je Hannah a nikoho nemusela pobízet dvakrát.

Hannah se rozhlédla po rozzářených tvářích. Ano, z Melinina návratu byla spousta lidí šťastná. Majitelům pily Friedrichovi a Klaře, kteří Melinu přijali, jako by to byla jejich skutečná vnučka, radost z jejího návratu přímo čišela z tváří. Annie, snacha Sandnerových, jejich děti Hans a Maria a samozřejmě Ester, s níž přežila pobyt v koncentračním táboře – ti všichni se o Melinu v posledních letech strachovali.

„Jen škoda, že tady není David,“ posteskla si Melina.

„Ale už se musel vrátit do Berlína kvůli studiu.“ Bylo na ní vidět, jak moc jí chybí.

„Však na Vánoce zase přijede,“ snažila se Melinu utěšit Hannah.

Když dojedli, dala Hannah Matildě, Georgovi a Matysovi znamení. Ti se zvedli od stolu a přešli ke klavíru.

„Naše milá Melinko, Matilda, Matys a Georg se v posledních dnech snažili využít každičkou minutu, kdy jsi byla mimo dům, aby si pro tebe nacvičili písničku na rozloučenou. Je to skladba od Wernera Richarda Heymanna z jednoho filmu, natočeného ještě před válkou, a tahle skladbička by ti měla připomínat, že pro každého člověka existuje někde na světě místo, kde může být šťastný. Nech se překvapit.“

Posadila se s dětmi ke klavíru a vtiskla Matysovi do ruky dvě bonga. Když zahrála první tóny starého známého hitu, kývla na Matyse, který začal hrát na bonga, a když začala Matilda zpívat, publikum její hlas dočista uchvátil:

„Na světě najdeš štěstí špetičku, já o tom sním každičkou chviličku.“

Pak začal zpívat Georg: „Na světě najdeš blaha špetičku, já o tom sním dlouho, božíčku.“

Hannah vrhla přes rameno pohled na Melinu a sledovala, jak dcera zápasí se slzami dojetí, protože zbytek textu už přebásnili speciálně pro ni a vyprávěl o jejím životě. Píseň končila povzbuzením:

„Víš moc dobře o tom místě, nezůstaneš nikdy sama, to my víme zcela jistě, šťastná budeš tady s náma.“

Všichni třem malým umělcům nadšeně zatleskali a Melina vyskočila ze židle, vrhla se k nim a všechny je sevřela v objetí.

„My jsme ti text té písničky napsali.“ Matilda podávala Melině popsaný a pomalovaný list papíru.

„Děkuji. Písnička jenom pro mě, no páni. Vy jste prostě úžasní. Budete mi všichni moc chybět.“

„Připravili jste Melině fantastické překvapení,“ pronesl farář Petersen, když se Hannah vrátila ke stolu. Trochu tišeji dodal: „Hlavně to, že se vám podařilo zapojit i Matyse, i když má problémy s komunikací.“

„To ano, dlouho jsem přemýšlela, jakou roli by v tom všem mohl hrát,“ povídá Hannah tiše. „Je tak těžké přihlížet tomu, jak moc ho jeho postižení ovlivňuje. Kdybych mu tak mohla pomáhat ještě víc, ale nemáme tady v blízkosti žádnou speciální školu. Učím ho odpoledne doma, umí dobře počítat a moc hezky píše, ale mluvit se asi nikdy nenaučí. Když sem tehdy Josefa s Matildou po útěku ze Slezska dorazila, byl Matys úplně podvyživený.“

Simon Petersen přikývl. „Je dobře, že se o chlapce tolik staráte, Hannah. Ale možná byste přece jen měla podat žádost na školský úřad, aby mohl Matys chodit do školy v Erlenthalu.“

„Myslíte to vážně?“ zeptala se Hannah. To ji totiž už taky napadlo.

Farář Petersen pokrčil rameny. „Za pokus to stojí.“

Byl to příjemný večer a Hannah si ho vychutnávala plnými doušky. Když Melina kolem půlnoci usnula vedle ní v posteli, jemně pohladila dceru po vlasech. Najednou si vzpomněla na Melinina otce a píchlo ji u srdce. Ještě pořád ji bolelo, když na něj myslela. Peter byl jediný muž, kterého kdy milovala, ale opustil ji kvůli jiné ženě a politické kariéře v Berlíně. Oženil se s Clarissou von Schönwald a narodil se mu syn Tristan. Hannah si na okamžik vzpomněla na sen z minulé noci, v němž ho viděla stát na břehu jezera. Jeho oči mluvily o novém začátku. Celý den přemýšlela, co by ten sen mohl znamenat. Nový začátek přece nemůže nastat, vždyť Peter je mrtvý, popravili ho v Plötzensee po neúspěšném atentátu na Hitlera. Ne, ten sen jí chtěl říct něco jiného, to Hannah věděla jistě. Avšak jaké bylo jeho poselství?

***

Hannah se druhý den ráno loučila s dcerou jen velmi těžce. Všichni Melinu objímali, dávali jí spoustu rad na cestu a ujišťovali ji, jak moc už se teď těší, až se na Vánoce vrátí. Mávali jí, když Hans naložil kufr do auta a když pak společně odjížděli a troubili.

„Dávej na sebe pozor a dojeď v pořádku do Mnichova,“ řekl Hans, když dorazili na nádraží, objal ji na rozloučenou a podal jí kufr do kupé.

Když vlak vyjížděl ze stanice Erlenthal, Melina mu mávala z okna. Jakmile jí Hans zmizel z dohledu, opřela se na sedadle a v duchu si procházela několik posledních týdnů, díky nimž nabral její život zcela nový směr. Nebýt školního výletu do Říma, který jí umožnili pěstouni, nepotkala by se s Davidem. Až do exkurze do Říma byla vzpomínka na Sandnerhof a tím i na matčino poslední bydliště zasutá kdesi hluboko v její mysli, jako by na ní ležela tlustá deka, se kterou nedokázala hnout, ať se snažila sebevíc. Až když se potkala s Davidem, který teď studoval umění, dokázala tu těžkou deku odhrnout. David ji poznal a vrátil jí její pravé jméno: Melina Rosenbergová. Při vzpomínce na kamaráda z dětství se musela pousmát; už to nebyl ten malý kluk, se kterým běhávala po loukách a hrávala si na schovávanou. Srdce se jí divoce rozbušilo, když si vybavila, jak překvapeně na ni David hleděl, když se před několika týdny potkali v Římě. Co pro ni David znamená dnes? Vytáhla si z tašky blok na kreslení, který jí před lety vyrobil. Jak často si s Kurtem a Emmou prohlížela malůvky a doufala, že si vybaví jména lidí a místa, kde žila. A teď už zase zná každičký detail. Jednotlivé dílky její životní skládačky do sebe zase zapadly.

Čím dál vlak ujížděl, tím víc se těšila na Mnichov.

Čekají tam na ni lidé, kteří se pro ni stali v posledních letech novou rodinou, a nemůže se jí dočkat taky nejlepší kamarádka Lea. Musí jim toho tolik říct. Má spoustu novinek. Melina přestoupila v Norimberku na další vlak, a když dojela na mnichovské hlavní nádraží a na nástupišti spatřila Emmu, Kurta a jejich syna Christiana, kteří ji přijeli vyzvednout, vstoupily jí slzy do očí.

„Je skvělé, že jsi zase tady.“ Kurt ji objal a natáhl se pro kufr.

„Měli jsme takovou radost, když nám Hannah napsala, že chceš školu dokončit tady.“ Emma Melinu pevně objala.

„Bez tebe to byla docela nuda,“ pronesl Christian a ona okamžitě ucítila jeho ruku ve své dlani.

Teď mám dvě rodiny, které miluji, blesklo Melině hlavou, když kráčela po nástupišti.

Sotva se pustila do vybalování kufru, někdo zaklepal na dveře. Do pokoje vešla kamarádka Lea. „Mám šílenou radost, že tě zase vidím.“

„Ano, jsem zpět. Pojď dál, Leo, a sedni si.“ Melina odsunula pár kousků oblečení a několik knih na posteli na stranu a Lea se uvelebila na lůžku.

„Tak vyprávěj. Co všechno jsi zažila?“ zeptala se Lea netrpělivě. „Tehdy se všechno seběhlo šíleně rychle. David tě v Římě poznal a ty jsi najednou věděla, kdo ve skutečnosti jsi a že bydlíš na Sandnerhofu. Odjela jsi tam se svými pěstounskými rodiči. No a pak? Co se stalo potom?“

„Vůbec nevím, kde mám začít.“ Melina si sedla na židli u stolu. „Stalo se toho hrozně moc. Nejkrásnější byl ten okamžik, když jsme přijeli na Sandnerhof. Máma stála na schodech před domem, Emma už mezitím vystoupila a máma ji okamžitě poznala. Později mi vyprávěla, že každý den myslela na ženu, které mě svěřila na norimberském hlavním nádraží, a že se jí její tvář vryla hluboce do paměti. No a pak uviděla mě, rozběhla se ke mně a objala mě.“ Melina postřehla, že se jí do očí derou slzy. „Musely jsme si toho strašně moc říct, povídaly jsme si celé dny a noci, chtěly jsme dohnat ty ztracené roky. Mámu dojalo, když zjistila, že mi Emma s Kurtem umožnili hrát na housle. Zahrála jsem si pak s mámou společně, Leo, to bylo úžasné. Dědeček Friedrich a babička Klara plakali, když nás slyšeli hrát.“

„Ty jim říkáš babička a dědeček?“

„No jasně. Od začátku se ke mně chovali jako skuteční prarodiče. Všechno bylo jako dřív. Pomáhala jsem babičce Klaře v kuchyni, po večerech jsme s dědečkem Friedrichem a Hansem hráli šachy…“

„Kdo je Hans?“ skočila jí do řeči Lea.

„Davidův bratr.“

„David má bratra?“ Lea vytřeštila oči. „Vezmeš mě někdy s sebou na Sandnerhof?“

Melina se zasmála. „David má bratra Hanse a sestru Mariu. Ale u Hanse už bohužel nemáš šanci, Leo, ten je zadaný. Miluje totiž Esther.“

„A kdo je zase Esther? Proboha, kolik lidí vůbec bydlí na Sandnerhofu?“

Melina zvážněla. „Esther byla s maminkou v Osvětimi.“

„Tvoje máma byla v Osvětimi?“

„Ano, ale nemluví o tom.“ Melina svraštila čelo. „Říká, že o té době dokáže mluvit jen s Esther. Ale na Sandnerhofu jsme bydlely dohromady v jednom pokojíčku, a tak vím, jak často ji pronásledují noční můry. Leo, muselo to být strašné.“

Na chvíli zavládlo rozpačité ticho.

„A David?“ změnila Lea raději téma. „Co je s ním? Nikdy nezapomenu na to, jak stál najednou před tebou v Sixtinské kapli a oslovil tě tvým pravým jménem.“

Melině chvíli trvalo, než se zase sebrala. „David? Nevěřila bys, jak je milý, Leo. Nezapomněl na nic z našeho dětství. A má talent. Je to nadaný malíř. Ale víš, stejně je zvláštní, když si někoho pamatuješ z dětství, a pak ho dlouhé roky nevidíš. Mám pocit, že ho dobře znám, a přesto mi připadá cizí. Když musel odjet zpátky do Berlína kvůli studiu, něco zvláštního mi naznačil.“

„Naznačil? Co ti řekl, Melino?“

„Povídal, že doufá, že se vyplní proroctví, se kterým se mi svěřil v den, kdy se vdávala jeho sestra.“

„Jaké proroctví? Tak už mě nenapínej.“

„Byli jsme ještě malí,“ rozpovídala se Melina a celý výjev měla před očima, jako by se to stalo teprve včera.

„David se mnou tančil. A najednou mi povídá, že ví, že si mě jednou vezme za ženu.“

Leiny oči se rozzářily. „Když to David říká, tak to tak bude.“

Kapitola 2

„Umění a pravda“. Takový název si David Sandner zvolil pro svou seminární práci z dějin umění. Seděl ve svém pokoji na kolejích v Berlíně-Charlottenburgu, na psacím stole před ním se vršily učebnice a on listoval obrázkovou knihou o malíři Pablu Picassovi.

Když si důkladně prohlížel Picassův obraz „Plačící žena“, kladl si v duchu otázku, zda musí být umění pravdivé. Studené, nesourodé barvy rušily pozorovatele, který marně hledal v obraze nějaké harmonické prvky. Tvář vyobrazené ženy jako by se rozpadala na hranaté, špičaté tvary, jež dávaly tušit, jak palčivou bolest žena pociťuje. Zasáhlo ji strašlivé utrpení a znetvořilo její tvář, která byla dřív krásná. Obraz té ženy se nepodobal žádnému skutečnému ženskému portrétu, a přesto skrýval vnitřní pravdu. David knihu odložil a vytáhl z hromady další ilustrovaný svazek. Michelangelo. Bezděčně listoval knihou, dokud nenašel svůj oblíbený obraz z dětství. „Stvoření Adama“. Přestože se na tuto světoznámou fresku díval už tolikrát, znovu ho zaujala. Michelangelo namaloval Boha otce s nenapodobitelnou krásou, na louce naproti němu se právě probouzel k životu první člověk. Dva páry očí se do sebe vzájemně vpíjejí, ruce se k sobě natahují, aniž by se dotýkaly. Florentský malíř tak vyvrátil biblická slova, podle nichž vdechl lidem život Boží dech. V Michelangelově díle se stvoření člověka stalo Boží rukou. Byla však tato interpretace pravdivá?

David se musel usmát. Vybavil si onen kouzelný okamžik, kdy před několika týdny právě před nástěnnou malbou v Sixtinské kapli v Římě nečekaně potkal Melinu, dívku s medovými vlasy, kterou dlouhé roky hledal. Vzal do ruky dopis, který obdržel před pár dny a který už přečetl snad desetkrát. Psaní od Meliny z Mnichova.

„Já jsem ji prostě musel najít,“ zamumlal si pod nosem, když před sebe rozložil stránky jejího dopisu. Psala o dojemné oslavě na rozloučenou, kterou jí uspořádali na Sandnerhofu, o každodenním školním životě, o přípravách na nadcházející maturitní zkoušky a o tom, jak se těší na Vánoce. David vytáhl ze zásuvky psacího stolu blok s dopisními papíry a pustil se do psaní:

Už se taky nemůžu dočkat, až přijedu na Vánoce domů, když teď vím, že jsi zpět. Musíme toho spoustu dohnat.

Opřel se na židli. Ucítil zvláštní neklid. Co s nimi udělaly chybějící roky, kdy oba rostli a vyvíjeli se? Už v létě cítil, že jsou si podivně vzdálení. Najdou způsob, jak vzájemné odcizení překlenout?

Zrovna se chtěl znovu pustit do psaní, když někdo zaklepal na dveře od pokoje. Jakmile David otevřel, spatřil tvář se širokým úsměvem, orámovanou tmavými kadeřemi. „Ahoj Viktore, pojď dál.“ David si všiml dopisních obálek a balíčku, který držel kamarád v ruce. „Neseš mi poštu?“

„Zrovna jsem byl na správě kolejí, a protože sis nevyzvedl dopisy, zahrál jsem si zase jednou na pošťáka.“ Viktor položil obálky a balíček na stůl.

„Přiznej se, že doufáš, že je v tom balíčku už zase štola od babičky Klary,“ popichoval ho David.

„Máš pravdu,“ připustil Viktor s úsměvem.

„Ale stejně se pleteš,“ opáčil David a ukázal na dopis na stole. „Důležité věci už jsem si vyzvedl.“

„Pošta od Meliny?“ zeptal se Viktor a David přikývl.

„Zrovna jí odepisuji.“

„Tak to tě nebudu rušit. Ale dej mi vědět, až budeš krájet babiččinu štolu. To já přiletím v cuku letu.“

„Samozřejmě. Jak bych na tebe mohl zapomenout?“

Viktor se měl k odchodu a otevřel dveře. V tu chvíli zaslechl David na chodbě ženský hlas: „Dobrý den.“

„Zdravím,“ zaslechl Viktorovu překvapenou odpověď a viděl, jak se kamarád šarmantně usmívá. „Vy určitě hledáte mě.“

„Ne, hledám Davida Sandnera.“

„Bylo by to až příliš krásné, kdyby to byla pravda,“ zaslechl David Viktorovu poznámku, když se blížil ke dveřím. Na chodbě okamžitě poznal ženu, kterou nedávno potkal na Sandnerhofu. Byla to Melinina teta, sestra jejího otce.

„Lindo,“ pronesl překvapeně a odsunul Viktora mírně stranou. „To je od tebe hezké, že ses stavila. Pojď dál.“

„Škoda, že naše setkání bylo tak krátké,“ zkusil Viktor znovu štěstí u krásné hnědovlásky s culíkem. „Ale kdybyste si to rozmyslela a hledala jste mě, najdete mě jen o dva pokoje dál.“

Linda se jeho slovům zasmála.

„Už toho nech, Viktore,“ přerušil ho David a definitivně ho vystrčil ze dveří. „Nemáš náhodou spoustu práce se seminárkou?“

Viktor se zatvářil zkroušeně. „Tak ahoj Lindo, rád jsem tě poznal,“ utrousil a odešel.

„Ahoj Davide,“ pozdravila ho Linda a vešla do pokoje.

„Koleje nejsou daleko od mého bytu a od práce. Tak jsem si řekla, že se na chvíli zastavím.“

„To jsem rád.“ David uklidil ze židle batoh a vyzval Lindu, aby se posadila.

Linda těkala pohledem po pokoji. Na stěnách obrazy, které namaloval David.

Krajinky, portréty, pohledy na město.

„Ty jsou vážně moc hezké.“ Překvapeně přecházela od obrazu k obrazu. „Kde to je?“ zeptala se a ukázala na kresbu historické budovy.

„To je katedrála Santa Maria del Fiore ve Florencii,“ vysvětloval David. „A tohle je Forum Romanum v Římě. A vedle svatopetrská bazilika.“

Na skříňce leželo několik fotografií.

„Můžu?“

„Samozřejmě.“

Linda si snímky prohlížela. Fotografie Berlína, který stále vykazoval nesčetné známky zkázy, přestože válka skončila před sedmi lety.

„Tohle město vidím každý den,“ řekla Linda překvapeně, „ale tvoje fotky ho ukazují v úplně jiném světle. Sluneční paprsek, dopadající skrz trámy zničeného Říšského sněmu, květina, která roste na hromadě trosek, smějící se děti na kolotoči na jarmarku a za nimi rozbombardované domy… Davide, neměla jsem tušení, že umíš tak skvěle fotografovat. Dokážeš zkrátka zachytit objektivem ten správný okamžik. Myslím, že vy umělci prostě vidíte svět jinýma očima.“

„Díky, jsem rád, že to vnímáš takhle. I redakce Berliner Illustrierte považovala mé snímky za povedené a příští měsíc mi je otisknou.“

Linda vytřeštila oči. „Vážně? To je fantastické. Jednoho dne budou tvoje fotky a obrazy viset ve slavných galeriích po celém světě, uvidíš. A já každému s hrdostí vytroubím, že tě znám osobně.“

David se pobaveně zasmál. „Ještě mám před sebou dlouhou cestu. Ještě pořád studuji. A bez práce u jednoho berlínského restaurátora, jehož dílna doslova přetéká uměleckými díly, která poškodila válka, bych si studium nemohl dovolit.“

Linda se zastavila u portrétu mladé dívky. Své neteře Meliny.

„Ani tuhle historku nám nikdo neuvěří,“ poznamenala.

„Máš pravdu. Možná by se o tom měl napsat román,“ pronesl David s úsměvem.

„Což nás přivádí k tomu, proč jsem dnes přišla.“

„Ty o mně chceš napsat román?“ zeptal se David pobaveně.

„Ne tak docela,“ namítla Linda, sedla si a vytáhla z tašky hromádku popsaných listů.

„Napsala jsem pro děti v mé školce několik příběhů. Zlatíčka chodí po obědě spát a já jim před usnutím čtu z knížek. Máme hlavně pohádkové knížky, ale na spoustu z nich jsou děti ještě příliš malé. Proto jsem sama napsala několik příběhů, jsou z nich nadšené. Po našem setkání na Sandnerhofu mě napadlo, že bych tě mohla poprosit, jestli bys mi k nim neudělal pár kresbiček.“

V Davidovi to vzbudilo zájem. „O co v těch tvých příbězích jde?“

„Vystupuje tam medvědí rodina, žije v dřevěném domečku v lese. Malý Frieder, to jeden z medvědů, je hrozně drzý a zažívá se svými sourozenci spoustu dobrodružství. Myslela jsem si, že kdybych měla jeden nebo dva obrázky medvídka Friedera pro děti ve školce, byly by nadšené.“

„Jasně.“ David si prolistoval hromádku ručně psaných příběhů. „Můžeš mi je tu nechat? Tak na den dva. Pak bych ti přinesl i obrázky.“

„Samozřejmě,“ pronesla Linda nadšeně. „Napíšu ti svou adresu a taky adresu školky. Cestou na univerzitu to pro tebe nebude zase tak velká zacházka.“

David jí podal papír a pero. Když se sklonila nad stůl a culík jí přepadl přes rameno, Davidovi opět neunikla nápadná podobnost mezi ní a Melinou. Oči jako mandle, tmavé obloučky obočí, vykrojená ústa, mírně zvlněné vlasy.

„Jsi jí tak podobná,“ zamumlal si zamyšleně sám pro sebe.

Linda vzhlédla. Usmála se, protože se vůbec nemusela ptát, koho tím myslel.

„Počkej, až uvidíš Tristana, Melinina nevlastního bratra. Jako by jí z oka vypadl. Když mi pan farář Petersen ukázal v létě Melininu fotku, myslela jsem si, že je to Tristan. Kdy se zase uvidíš s Melinou?“

„O Vánocích na Sandnerhofu.“

„Hannah mi taky poslala pozvánku,“ povídá Linda.

„Super. Budou to ty nejlepší Vánoce všech dob.“

David proseděl nad Lindinými příběhy půlku noci. V kreslicím bloku, který měl před sebou, vznikaly postupně ilustrace medvídka Friedera, který zažíval v lese každý den nějaké dobrodružství. Při lovu ryb spadl do potoka, během pikniku si sedl do mraveniště, při hře na schovávanou se ztratil v hlubokém lese. Ale ať už malý Frieder natropil přes den cokoli, večer spokojeně usínal v postýlce vedle svých sourozenců.

Píše vážně moc hezky, pomyslel si David. Uměl si představit, že dětem se její příběhy moc líbí. V hlavě se mu zrodil nápad. Lindiny příběhy a jeho obrázky – z toho by se přece dalo něco udělat.

Když David o několik dní později přišel do školky a přinesl Lindě své obrázky, děti zajásaly a obklopily Davida.

„Vlastně je škoda, že si jen tak málo dětí může poslechnout mé příběhy a prohlédnout tvé ilustrace,“ řekla, když se dívala do rozzářených dětských očí kolem sebe.

David na ni chvíli zamyšleně hleděl.

„Myslíš, že bys mohla ty příběhy psát na psacím stroji, Lindo?“

„Jasně, to není problém. Určitě si budu moct psací stroj půjčit na víkend z kanceláře. Ale proč se mě na to ptáš?“

„Včera v noci mě totiž něco napadlo.“

Linda se na něj se zájmem podívala. „Co máš na mysli?“

„Pohádky potřebují nejenom děti ve vaší školce. Neměli bychom tvé příběhy a mé obrázky nabídnout nějakému nakladatelství?“

„To myslíš vážně?“

„Samozřejmě nemůžu slíbit, že z toho něco bude,“ varoval ji David, „ale za pokus to stojí.“

„Už se nemůžu dočkat.“

Linda doprovodila Davida ke dveřím. Když se s ním loučila, zabloudila pohledem na protější stranu ulice.

David si všiml, že se na chvíli zarazila a pak zavrtěla hlavou.

„Myslím, že mám halucinace,“ vysvětlovala, když zachytila Davidův tázavý pohled. „Zdálo se mi, že jsem tamhle u zdi viděla svého synovce Tristana.“

„Tristana? Copak ty jsi ho tady už potkala?“

Linda zakroutila hlavou. „Bohužel ne. Jeho matka Clarissa a její rodiče se mnou přerušili veškeré kontakty, protože si o mém zesnulém bratru Petrovi myslí, že je to vlastizrádce, protože se podílel na atentátu na Hitlera. Tristan mi moc schází a myslím, že i já chybím jemu.“

„Nechceš se s ním zkusit zase znovu spojit? Vždyť pro tebe byl něco jako malý bráška.“

Linda bezradně pokrčila rameny. „Bojím se, že bych mu tím způsobila problémy. Na to, že je mu teď třináct, toho zažil v životě až až. Nejenom že ho po atentátu poslali do dětského internačního tábora, ale když se vrátil, musel poslouchat tirády svého dědy, kterému v hlavě ještě pořád strašila nacistická hesla o Velkoněmecké říši.“

„Ale právě proto tě teď potřebuje, Lindo. Ten chlapec by neměl vyrůstat v takovém prostředí.“

Linda zamyšleně přikývla. „Možná máš pravdu, Davide. Zkusím něco vymyslet.“

„Dobře. Dej mi vědět, kdybys potřebovala mou pomoc.“

Kapitola 3

Tristan mrštil hořícím polenem z bezpečné vzdálenosti směrem k vědru a pelášil pryč. O několik vteřin později rozčísla noční ticho ohlušující rána. Tristan, ruce stále přitisknuté k uším, se v běhu otočil a ve svitu měsíce sledoval vyvalenýma očima, jak letí plechový kbelík vzduchem. Ptáci, které rána vyplašila ze spánku, vyletěli z těch pár stromů, které tady v berlínské zoologické zahradě ještě rostly. Výbuch předčil Tristanova nejdivočejší očekávání. Jestli může troška karbidu vápenatého smíchaná s vodou vytvořit takový výbuch, jaký potom skrývá poklad ta plechovka pod postelí, naplněná až po okraj šedohnědými hrudkami vápenaté soli? On přece nemůže za to, že chemikářka pokaždé zapomene zamknout skříňku s chemikáliemi.

„Tak to je síla,“ zvolal bez dechu a rozzářenýma očima sledoval plechový kyblík, který s rachotem dopadl na hromadu suti a kutálel se dál.

„Prostě síla.“

Byla hluboká noc. Až na pár zatoulaných koček tady Tristan v tuhle pozdní hodinu nepotkal ani živáčka. V berlínském krajinářském parku, který býval krásný, ale který během války zcela zničilo spojenecké bombardování, jejž rozoraly tanky a granáty a ze kterého mrznoucí obyvatelé Berlína během válečných zim odnesli všechno dřevo a to pak spálili. Tristan viděl v dálce trosky Říšského sněmu, zalité měsíčním svitem, které se tyčily k nebi nad pustinou jako nějaká kostra. Občas si připadal stejně rozervaný jako tahle budova, když tady stál a díval se na noční oblohu, jako by mu hvězdy mohly dát odpovědi na otázky, které mu nedopřávaly klid. Proč se jeho táta rozhodl spáchat atentát na Hitlera? Proč ohrozil svou rodinu? Copak nevěděl, co se s nimi stane, když se atentát nepodaří?

Byl čas vyrazit domů. Tristan se coural od zoologické zahrady k Budapester Strasse. Bedlivě při tom sledoval okolí, protože ve svém věku už nesměl být touhle dobou venku. Za žádnou cenu nechtěl potkat policistu, protože si uměl živě představit, co by pak bylo doma. Přešel náměstí Breitscheidplatz, minul trosky Pamětního kostela císaře Viléma, který mu svými vybombardovanými věžemi a prázdnými temnými dírami namísto oken připomínal smrtelně postřelené zvíře, a za chvíli došel k domu, postavenému ve vilovém stylu. Jmenovka Rodina von Schönwaldových se leskla v měsíčním světle. Do vily však nevešel hlavní branou; místo toho se proplížil vjezdem na dvůr, jehož brána se kvůli rozbitému zámku naštěstí nedala v noci zamknout, a došel na zadní dvorek. Tam se nepozorovaně protáhl pootevřeným oknem do spíže. Než vyběhl po schodech do horního patra s ložnicemi, vyzul se, protože dědeček měl lehký spánek. Potkat se s dědečkem Klausem, to mu tak ještě scházelo. Stačilo, jak mu vynadal odpoledne. Že prý je budižkničemu. Dědeček totiž zjistil, že chodí za školu, a tak dostal Tristan domácí vězení.

Domácí vězení. Na to se jen pousmál. Ať si děda klidně rozhoduje o tom, co bude dělat ve dne, ale noci, noci patří jemu. A po nocích se potuloval po ulicích Berlína.

Tristan zadržel dech a proplížil se kolem ložnic, až došel k nejvzdálenějším dveřím a vklouzl do pokoje. Až když se svlékl a zalezl pod peřinu, uvědomil si, jak je promrzlý. Hrozně nerad bydlí v domě prarodičů, kam se přestěhovali po tátově smrti. Vybavila se mu vzpomínka na den, kdy se jeho ideální svět nadobro rozpadl. Bylo mu teprve pět a onoho horkého červencového dne roku 1944 společně s příbuznými vyrazili jako o závod do malého městečka u jezera Schliersee na jihu Bavorska. Bez táty. Nastěhovali se do takového starého domku a on se do tohohle místa zamiloval od první chvíle. Od rána do večera si hrál s dětmi ze sousedství.

Když Tristan upadal do neklidného spánku, v duchu viděl břeh jezera porostlý rákosím, na jehož hladině tančily sluneční paprsky, a slyšel šťastné dětské hlásky.

Obraz jezera se mu rozplynul před očima. Objevila se mámina ustaraná tvář. Seděla v obývacím pokoji s prarodiči a tetou Lindou, poslouchala zprávy v rádiu, položila si ruce na obličej a nevěřícně kroutila hlavou. Dospělí si mezi sebou celé dny vzrušeně povídali, občas padlo tátovo jméno a v noci slyšel mámu plakat. Tristan si zrovna hrál na břehu jezera, když uviděl, jak před domem zastavila černá auta a vyskákali z nich muži v tmavých uniformách. Úplně ztuhl a sledoval, jak vběhli do domu. Všechny členy rodiny vyvedli ven a nacpali je do aut. Najednou ti cizí chlapi ukázali na něj a jeden z nich se za ním vyřítil k jezeru.

Tristan se nemohl dát do běhu, strach ho dočista ochromil. Viděl, jak teta Linda, kterou táhli do jednoho z vozů, rozrazila dveře auta a vykřikla na něj: „Uteč, Tristane, utíkej!“ Tristan očima vytřeštěnýma strachy sledoval, jak se k němu muž v uniformě blíží čím dál víc a už už po něm natahuje ruku.

Tristan se s výkřikem probudil.

***

„Muži jako on musejí nést zodpovědnost za pád Německa,“ slyšela Clarissa jako už tolikrát otcův hlas. Seděli u snídaně, ale Clarissa jen míchala lžičkou v šálku.

„Jak tohle můžeš o Petrovi říct?“ namítla. „Německo bylo vojensky v koncích, spojenci ho srazili na kolena. Co s tím má Peter společného?“

Tuhle diskusi vedli v posledních letech už mockrát a Clarissu mrzelo, že z ní pokaždé vyjde jako poražená.

„Zradil svůj národ. A takových jako on byla spousta. Během týdnů po atentátu byly po celé Evropě nalezeny a popraveny tisíce kompliců a já radši ani nechci vědět, kolik generálů na frontě se těmihle myšlenkami taky nakazilo a nechalo svou vlast napospas zkáze.“

Clarissa pobouřeně odložila šálek s kávou. „Otče, tvé teorie jsou naprosto nepodložené, tropíš zbytečný povyk. Vymýšlíš si druhý mýtus dýky v zádech, podobný tomu, který vznikl po první světové válce. Tehdy se vina za prohranou válku svalovala na socialisty, komunisty a Židy, dneska se svádí na atentátníky.“

V otcově pohledu se zrcadlilo opovržení.

„Jako bys to právě ty dokázala posoudit. Pracoval jsem dost dlouho na říšském ministerstvu vnitra, takže to asi dokážu analyzovat lépe než ty. Hitler by válku nikdy neprohrál, kdyby mu vlastní lidi nevrazili dýku do zad. A kvůli Petrovi teď na nás leží kolektivní vina.“

„To se vy dva musíte pořád hádat?“ vmísila se do hovoru Clarissina matka Therese, která vešla do jídelny. „Je vás slyšet po celém domě. Ty už nejsi politik, Klausi, a ty, Clarisso, nemáš náhodou spoustu práce kvůli té charitativní akci, která se koná zítra večer?“

Clarissa se podívala na rodiče. Viděla dva lidi, kteří se křečovitě snažili slepit svůj svět znovu dohromady, svět, který se roztříštil na střepy. Dva lidi, kteří si nechtěli připustit, že jejich svět má nejenom trhlinu, ale že už se nedá ani opravit. Sotva kdy viděla svého otce jinak než v této chvíli, kdy před ní seděl v naškrobené bílé košili, kravatě a tmavém obleku, jako by právě čekal na šoféra, který ho odveze na říšské ministerstvo vnitra. A matka málokdy mluvila o něčem jiném než o slavnostních a charitativních akcích. Copak snad poslední roky uplynuly, aniž by si toho ti dva všimli? Postřehli vůbec, že Německo prohrálo válku? Nastala pro ně vůbec nultá hodina, tlustá čára, nový začátek?

„S vámi nemá smysl se bavit.“ Clarissa dopila šálek kávy, vyšla z jídelny a zamířila do svého pokoje.

„Já se z toho snad zblázním,“ zvolala zoufale a přistoupila k oknu. „Co je pravda? Co se skutečně stalo, kdo za co zodpovídá?“

Přecházela po pokoji sem a tam, ale neodkázala dostat uvažování pod kontrolu. Hesla jako „Vůdce, národ a otčina“ a „Boj až do konečného vítězství“, která dlouhé roky ovlivňovala myšlení její rodiny, jí rezonovala v hlavě a přerušila je až Petrova poslední věta, když chtěl ji a celou její rodinu dostat před atentátem do bezpečí: „Dnes musíš zabalit, Clarisso.“ Někteří ho za atentát chválili, jiní ho přísně odsuzovali. Co byla pravda? Jednal Peter správně, nebo skutečně zradil vlastní národ? Ona sama dlouhé roky zapáleně zastávala ideologii národních socialistů a žila v přesvědčení, že se po konečném vítězství stane manželkou vysoce postaveného politika Velkoněmecké říše. Jenže tenhle sen jednoho dne praskl jako mýdlová bublina.

Zpočátku si nechtěla Petrovu účast na atentátu na Hitlera připustit, ale mnohem horší než skutečnost, že přešel na opačnou stranu barikády, bylo zjištění, že muže, kterého si vzala, vlastně vůbec neznala. Jak jinak by před ní mohl svůj dvojí život tak dlouho tajit? Byl jejich společný život jedna velká lež?

„Já se vážně brzy zblázním,“ povzdechla si znovu. Jak jen si má utřídit myšlenky? Pohledem padla na skříňku. Zarazila se. S úsměvem na rtech k ní došla, vytáhla z ní tu neforemnou věc a položila ji na stůl. Psací stroj. Odklopila víko, vytáhla ze zásuvky hromádku bílých papírů, jeden z nich zasunula do stroje a začala psát první slova.

Můj život s neznámým mužem

Jak tak za sebou nechávala slovo za slovem, řádek za řádkem, poprvé po letech cítila, že může zase volně dýchat. Rozhodla se, že se z pochybností a smutku vypíše.

Kapitola 4

„Tvá sestra Gerda je tvoje jediná žijící příbuzná. Je proto pochopitelné, že tě rozruší, když od ní dostaneš dopis,“ řekla Hannah Esther. „Tím spíš, když se tě ptá, jestli bys nechtěla přijet za ní a jejím manželem do Izraele.“ Kráčely vedle sebe po lesní pěšině a v korunách stromů šuměl lehoučký větřík. Byl horký srpnový den, ale tady vládl příjemný chládek a zelené koruny stromů zmírňovaly palčivé sluneční paprsky v příjemné teplo. Vzduch voněl vlhkou lesní půdou, houbami, jehličím a zatuchlým dřevem. Došly k lesnímu jezírku, na jehož břehu lákaly žluté květy zlatobýlu a růžové vrbovky barevné motýly. Nad vodní hladinou bzučely duhové vážky.

„Gerda píše, že velmi trpí tím, že naši rodiče tehdy příliš dlouho otáleli, jestli Německo opustit, nebo ne. Jinak by nejspíš ještě žili.“

Hannah chápavě přikývla. Věděla přesně, co se teď v Esther odehrává. „Opravdu rozumím tomu, že se ti stýská po sestře. Já už mám taky jen Melinu a dala bych všechno, co mám, jen abych ještě pořád měla sourozence nebo další příbuzné. Umíš si představit, že by ses odstěhovala do Izraele?“

„Jsem vnitřně rozpolcená,“ přiznala se Esther. „Je pravda, že se Sandnerhof stal mým domovem, víš moc dobře, jak těžké by pro mě bylo tě opustit. Pobyt v Osvětimi nás spojil. Ale moje sestra je moje rodina.“

Hannah přikývla. „Je to velmi těžké rozhodování. Přesto doufám, že zůstaneš u nás.“

A Hans Sandner v to doufá taky, pomyslela si Hannah. Už nějakou dobu viděla, že Davidův starší bratr Hans se o Esther hodně zajímá. Na rozdíl od dědečka Friedricha Sandnera, kterého úplně pohltila práce a který se velkým obloukem vyhýbal papírování a práci v kanceláři, kde Esther kromě práce ve škole vedla také účetnictví pily, chodil jeho vnuk Hans do kanceláře pod různými záminkami. Jednou hledal nějaký formulář, jindy fakturu, tu musel telefonovat a pokaždé při tom využil příležitost, aby mohl prohodit s Esther pár slov. Ano, Hannah věděla jistě, že Hansi Sandnerovi by Esther velmi chyběla.

Chvíli kráčely mlčky vedle sebe, dokud je ze zamyšlení nevytrhl štěkající pes. Došly na mýtinu. Slunce ozařovalo louku s malým statkem. Uprostřed stál domek z pískovce, obklopený širokou terasou s dřevěným zábradlím, vedle stála stodola a kůlna. Na Hannah a Esther se se štěkotem vyřítil velký hnědý pes, ale nějaký muž ho hlasitě okřikl. Hannah si všimla, že vedle domu stojí člověk v kárované košili a hnědých kalhotách, v ruce drží sekeru a štípá dříví. Pes se zastavil, naposledy na ně vybafl, ale pak se otočil a utíkal zpět k pánovi.

„Myslela jsem, že na Auenhofu teď nikdo nebydlí,“ poznamenala Hannah a nespouštěla z muže oči. Stál daleko od nich, ale něco jí na něm připadalo povědomé.

„To jsem si myslela taky. Kdo by se na takový statek stěhoval? Je to tu dost zchátralé a nepohodlné.“

„A taky hodně z ruky.“ Hannah mávla na muže, který pokývnul hlavou a pak se natáhl pro další kus dřeva.

„Ráno přijde otec Petersen na Sandnerhof za nemocnými. Poprosila jsem ho, aby se podíval i na Josefu, protože už několik týdnů nemůže chodit do kostela. On možná bude vědět, kdo se na Auenhof přistěhoval,“ uvažovala Hannah a naposledy se na neznámého muže podívala. Koho jí jen připomíná?

***

„Nový ředitel?“ divila se Hannah. „Copak našla školská rada tak rychle někoho, kdo je ochotný se přestěhovat do Erlenthalu? Vůbec jsme s tím nepočítali s tím, že se po nečekané smrti našeho pana Pohlmanna najde tak rychle náhrada.“

Table of Contents

PROLOG

ČÁST I 1952–1953

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

ČÁST II 1961–1962