Michael Robotham 

Budu ti nablízku 

Originální název: Lying Beside You 

Vydáno u Sphere, Londýn 2022 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Bookwrite Pty 2022 

The moral right of the author has been asserted. 

All rights reserved. 

Translation © Martina Williams Buchlová, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Vydání první 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1250-6 (epub) 

ISBN 978-80-279-1251-3 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

„Řekni mi, na co nemůžeš zapomenout, a já ti řeknu, kdo jsi.“ 

Julie Buntin, Marlena 

1 
CYRUS 

Kdybych vám měl o svém bratrovi říct jednu věc, bylo by to tohle: dva dny po svých devatenáctých narozeninách zabil naše rodiče a naše sestry dvojčata, protože v hlavě slyšel hlasy. Pokud jde o události, které člověku určí další běh života, téhle se u Eliase nic ani vzdáleně neblíží. Ani u mě.

Celkem často se pokouším představit si, co se mu asi tak mohlo toho chladného podzimního večera, když si naši sousedé začínali zatahovat závěsy před blížící se nocí a kolem rozsvícených lamp pouličního osvětlení se objevily mlžné žluté svatozáře, honit hlavou. Co mu ty hlasy říkaly? Jaká slova ho mohla přimět k tomu, aby udělal to, co udělal?

Trýzním se otázkami, co by, kdyby. Co kdybych se cestou domů z fotbalového tréninku nezastavil na hranolky? Co kdybych si neopřel kolo před domem Aisly Piperové v naději, že ji zahlédnu na zahradě nebo že ji uvidím, jak se vrací z tréninku netballu? Co kdybych prostě šlapal rychleji a dorazil domů dřív? Dokázal bych ho zastavit, nebo bych byl taky po smrti?

Já jsem ten, kdo to přežil, kluk, který se schoval v zahradní kůlně, krčil se mezi nářadím, nosem nasával odér petroleje a výpary z barvy a vůni posekané trávy, zatímco se ulicemi Nottinghamu rozléhalo kvílení sirén.

V nočních můrách se vždycky probudím ve chvíli, kdy v zablácených ponožkách z fotbalu vstoupím do kuchyně. Matka leží na podlaze mezi mraženým hráškem, který se rozsypal po bílých dlaždicích. Na sporáku bublá kuřecí vývar a její proslulá paella se už začala lepit na pánev s tlustým dnem.

Máma mi chybí ze všech nejvíc. Kvůli tomu, že řeším, koho jsem měl nejradši, se cítím provinile, ale nezbyl mi nikdo, kdo by mě za to kritizoval, tedy až na Eliase, a ten do toho nemá co mluvit. Už nikdy a do ničeho.

Táta zemřel v obýváku, krčil se u DVD přehrávače, protože se jedné z dvojčat podařilo uvnitř zaseknout nějaké cédéčko. Zvedl jednu ruku na obranu, a než mu nůž přeťal páteř, přišel o dva prsty a palec.

Esme a April si nahoře ve své ložnici dělaly domácí úkoly nebo si hrály. April, o dvacet minut starší, a tudíž i panovačnější, většinou byla u všeho první, ale byla to právě ona, kdo v jednorožčí kombinéze naběhl na nůž ve snaze ochránit svou sestru. Esme musel vytáhnout zpod postele. Když zemřela, měla pod sebou shrnutý kobereček a v ruce ukulele.

Ze spousty těchhle detailů se mi svírá hrdlo nebo se kvůli nim probouzím s křikem, ale jako jednotlivé výjevy už blednou. Jejich barvy. Vůně. Zvuky. Ten strach.

Například už si nepamatuju, jakou barvu šatů měla máma na sobě nebo které z dvojčat ten týden nosilo vlasy zapletené do copu. (Esme s April se střídaly, aby tak pomohly učitelům si je tolik neplést, nebo možná proto, aby je mátly ještě víc.)

Nevzpomínám si ani, jestli táta měl otevřenou láhev domácího ležáku – v šest hodin to u nás doma byl takový rituál, vždycky mosazným otvírákem s Winstonem Churchillem otevíral poslední várku. Obřadně nalil „jantarový mok“ do půllitru a zvedl ho proti světlu, aby si mohl prohlédnout jeho barvu a čirost. Když se napil, první doušek si přeléval v ústech, nasával přitom vzduch jako znalec vína a trousil poznámky jako: „Trochu moc sladu… malinko nedozrálý… skoro slušný… máslovitý… na žízeň… za týden bude dokonalý.“

Právě tyhle drobné detaily mi unikají. Nevzpomínám si, jestli jsem si oklepal bláto z kopaček, zamkl si kolo nebo zavřel postranní branku. Ale vzpomínám si, že jsem se zastavil, abych si smyl z rukou sůl a nalokal se vody, protože máma nesnášela, když jsem si tak pozdě před večeří kazil chuť fast foodem. A zároveň si stěžovala, že mám „bezedný žaludek“ a „jednou sním celý dům i se zahradou“.

Chybí mi její vaření. Chybí mi ta trapná objetí na veřejnosti. Chybí mi, jak vždycky plivla na kapesník, aby mi z tváře otřela šmouhu od jídla. Chybí mi, jak mi v týle uhlazovala vlasy. Chybí mi, jak mi hubovala za to, že jsem dvojčatům vyprávěl strašidelné historky nebo nechával záchodové prkénko nahoře nebo nezavíral zubní pastu.

Po těch vraždách už mi nehuboval nikdo. Prarodiče na to neměli srdce. Taky truchlili. Stal se ze mě kluk, kterého všichni litovali, ukazovali si na něj prstem a šuškali si o něm. Kamarádili se se mnou. Šikanovali mě. Rozmazlovali. Radili. Kluk, který bral drogy a řezal se a chodil do školy opilý. Dítě, které nebylo snadné milovat. Vlastně ani ne dítě, ne potom, co jsem viděl.

V pondělí ráno ve čtvrt na deset sedím na recepci v psychiatrické nemocnici s ostrahou v Ramptonu, hodinu autem od Nottinghamu. Za patnáct minut si komise tří lidí – soudce, konzultujícího psychiatra a laika – vyslechne bratrovu žádost o propuštění. Od smrti mých rodičů a sester už uběhlo dvacet let. Teď je mi třicet tři. Eliasovi třicet osm. Z chlapce je muž. Bratr se chce vrátit domů.

Celé roky jsem lidem říkal, že chci pro Eliase jen to nejlepší, aniž bych věděl, co to přesně znamená nebo jestli se to vztahuje i na jeho propuštění na svobodu. Jako forenzní psycholog chápu duševní nemoci. Měl bych být schopný jeho osobu od jeho činů oddělit – nenávidět hřích, ale hříšníkovi odpustit.

O odpuštění jsem si toho spoustu přečetl. O lidech, kteří navštívili vrahy ve vězení a nabídli jim soucit a rozhřešení. Říkají věci jako: „Vyrval jste mi kus srdce, který nikdy nic nenahradí, ale odpouštím vám.“

Jedna žena, matka něco přes šedesát, přišla o jediného syna, kterého ubodali před domem někde na večírku. Potom, co porota vraha, šestnáctiletého chlapce, usvědčila, ta žena teenagerovi odpustila. Zlomená v pase z toho šoku pořád dokola opakovala: „Zrovna jsem objala kluka, co mi zavraždil syna.“ A hned potom dodala:

„Cítila jsem, jak mě něco opouští. Okamžitě jsem věděla, že všechna ta nenávist a zahořklost a zášť jsou pryč.“

Nějaké moje lepší já, laskavější duše, empatická a nábožensky založená osoba, by se slitovala a Eliasovi to odpuštění, po němž touží, dopřála. Bezpodmínečně. Bez otázek nebo zaváhání. Ale já tím člověkem nejsem.

Doktor Baillie projede bezpečnostní kartu čtečkou a přijde mě do čekárny vyzvednout. Má na starosti Eliasův případ. Je to psychiatr kolem padesáti, má podsaditou postavu, přísný výraz a nakrátko zastřižený plnovous s šedivějícím culíkem, který jako by mu vytahoval vlasy výš na hlavu a zvětšoval mu tak čelo.

„Jak to jde?“ zeptám se.

„Vypadá to slibně.“

Pro koho, chci se zeptat, ale vím, na jaké straně doktor Baillie stojí. Předpokládá, že jsem na tom stejně. Možná má i pravdu.

Zamává ochrance za plexisklem. Její člen nám odemkne dveře a doprovodí nás širokými chodbami, které jsou cítit borovým čističem na podlahy a fenolem.

Rampton je jedna ze tří psychiatrických nemocnic s vysokým zabezpečením v Anglii. Ale podle plátku Daily Mail právě tady přebývají „ti nejhorší z nejhorších“, „rozparovači“, „řezníci“ a „brutální bestie“, zasluhující se o mnohem atraktivnější nadpisy v internetovém vyhledávači než většina zdejších obyvatel, kteří se tu léčí z poruchy osobnosti nebo nálad. Nemoci, které s sebou nenesou oběti na životech.

Dorazili jsme do velké místnosti s asi dvaceti židlemi, z většiny prázdnými, vyskládanými před dlouhým naleštěným stolem. Otevřou se postranní dveře. Vstoupí Elias. Ještě ho naposledy prošacují, potom mu řeknou, ať se posadí. Zamává mi. V očích se mu zračí úleva.

Nevypadáme jako bratři. On za ty roky přibral – kvůli lékům a nedostatku fyzické aktivity – a vlasy teď má nad ušima protkané šedí. Má kulatý obličej se zarudlými fleky, úzké rty a hnědé oči, které vypadají inteligentně, ale zvláštně vyprázdněně.

Dnes na sobě má svoje nejlepší šaty, béžové kalhoty a nažehlenou bílou košili. V jeho mírně naolejovaných vlasech jsou vidět stopy po hřebenu. Rovné čáry, zepředu dozadu.

Šourám se podél řady sedadel, dokud nejsem dost blízko na to, aby mi mohl podat svou upocenou ruku.

„Tys přišel.“

„Samozřejmě. Jak ti je?“

„Nervózně.“

„Doktor Baillie říká, že si zatím vedeš dobře.“

„To doufám.“

Elias nervózně pokukuje po hlavním stole a třech prázdných židlích.

Otevřou se další dveře a vstoupí tři lidé. Komise. Dva muži a žena. Posadí se na svá místa. Mají jmenovky, přesto si dají záležet na tom, aby se představili. Zástupce soudu, soudce Aimes, je menší, celkem oplácaný pán v obleku s tenkým proužkem, s prošedivělými vlasy sčesanými dozadu ve vlně, která mu zakrývá pleš. Psychiatr, doktor Steger, na sobě má košili vyhrnutou k loktům a pruhovanou kravatu. Vlasy má nagelované tak, aby stály, a místo hodinek těžký stříbrný náramek. Neodborná členka komise, paní Sheila Hainesová, vypadá jako moje stará učitelka ze školky a dokážu si představit, jak se snaží celý proces rozveselit a vyzývá ostatní k dopolední přestávce na „ovocnou svačinku“.

Každý, kdo je v místnosti nový, se musí identifikovat.

Jejich oči se stočí ke mně.

„Jsem Cyrus Haven. Eliasův bratr.“

„Vy jste jeho nejbližší příbuzný?“ zeptá se soudce.

Jsem jeho jediný příbuzný, chci říct, ale nebyla by to docela pravda. Pořád ještě má prarodiče, tetičky, strýčky a hrstku bratranců a sestřenic, kteří poslední dvě dekády podivuhodně promlčeli. Pochybuji o tom, že by se jejich příbuzenský vztah s Eliasem dostal mezi historky, které vykládají na večírcích.

„Jsem jeho nejbližší žijící příbuzný,“ řeknu a okamžitě si přeju, abych býval použil jiná slova.

„Jste doktor medicíny?“ zeptá se paní Hainesová.

„Forenzní psycholog.“

„Jak fascinující.“

Soudce Aimes chce pokračovat dál. Obrátí se na Eliase.

„Berete nějaké léky, které by mohly ovlivnit vaši schopnost se tohoto řízení účastnit?“

„Jen svoje obvyklé léky,“ odpoví Elias hlasem, který zní hlasitěji, než je pro danou příležitost nutné.

„Co berete?“ zeptá se psychiatr.

„Klozapin.“

„Víte, co by se stalo, kdybyste ty léky přestal brát?“

„Znovu bych onemocněl.“ Rychle dodá: „Ale teď jsem na tom líp.“

Soudce Aimes zvedne pohled od svých poznámek.

„Dostali jsme posudky od dvou konzultujících psychiatrů a vyslechli si ústní zprávu od doktora Baillieho, ošetřovatele zodpovědného za vaše oddělení a dvou rezidentních psychiatrů. Byly vám tyto výpovědi ukázány?“

Elias přikývne.

„Máte nějaké otázky?“

„Ne, pane.“

„Tohle je vaše příležitost se za sebe přimluvit, Eliasi. Řekněte nám, co byste chtěl, aby se dělo dál.“

Elias si odsune židli a chystá se postavit, když soudce řekne, že by měl zůstat sedět. Elias si z kapsy vytáhne list papíru.

„Rád bych vyjádřil poděkování komisi za tuto příležitost,“ řekne a mžourá na stránku, jako by si zapomněl brýle. On nosí brýle? Už celé roky jsem ho neviděl číst nic jiného než komiksy a grafické romány, které mu nosím, když ho chodím navštívit. Táta potřeboval brýle na čtení ve čtyřiceti a já předpokládám, že mně se to stane taky.

Elias pokračuje: „Vím, co jsem udělal, a vím, proč se to stalo. Jsem schizofrenik. To, co jsem ten den prožil – co jsem viděl a slyšel – ty hlasy, halucinace –, nic z toho nebylo skutečné. Ale provedl jsem svojí rodině nepopsatelné věci. Neodpustitelné věci.“

Střelí po mně pohledem a rychle zase odvrátí zrak.

„Musím s tou skvrnou na duši žít. Polámal jsem spoustu srdcí – včetně svého vlastního – a každý den se modlím k Bohu o jeho odpuštění.“

To je pro mě také nová informace, ačkoli jsem si všiml, že do hovorů, které spolu vedeme při mých obtýdenních návštěvách Ramptonu, vkládá citáty z Bible. Otře si pot z horního rtu.

„Už jsem tady na tom místě víc než sedm tisíc dní a za celou tu dobu jsem ten areál ani jednou neopustil. Nešel jsem do žádného obchodu, do kina, na procházku po pláži nebo se projet na kole. Chci si ozdobit vánoční stromeček a zabalit dárky a jet někam na dovolenou. Chci žít normální život, najít si kamarády a práci a holku.“

Představuju si, jak si tu řeč celé týdny nacvičuje, jak přitom sleduje svůj odraz v nerozbitném zrcadle.

„Jaké zaměstnání byste provozoval?“ zeptá se soudce.

„Pokračoval bych ve studiu práva. Jednoho dne bych rád seděl tam, kde sedíte vy, a pomáhal lidem.“

„To je velmi ušlechtilé,“ řekne paní Hainesová. Doktor Steger vypadá, že to na něj takový dojem neudělalo. „Skoro polovina ze všech pacientů, které propustíme, nezvládne dál brát léky. Osmdesát procent do dvou let prodělalo recidivu.“

„To by se mně nestalo,“ řekne Elias.

„Jak si tím můžeme být jistí?“

„Vypracoval jsem si plán. Jsem schopný se s tím vypořádat.“

„Kde byste bydlel?“

„Se svým bratrem Cyrusem.“

Členové komise se podívají na mě. Přikývnu. Mám sucho v ústech.

„Máte na Eliase nějaké otázky, doktore Havene?“ zeptá se soudce.

Elias najednou vypadá znepokojeně. Nečekal, že budu mluvit.

„Jak to začalo?“ zeptám se. „Ty hlasy.“

Zamrká na mě, jako by si tou otázkou nebyl jistý. Každý kout místnosti zaplní ticho a stoupá jako voda, až mi lupne v uších.

Konečně promluví: „Byl to jen jeden hlas. Nejdřív jsem si myslel, že si to jen představuju.“

„Co říkal?“

„Nemyslel jsem si, že mluví na mě. Nikdy mi neřekl jménem.“

„Co říkal?“

„On… on… mluvil o někom jiném. ‚Zvládne zůstat vzhůru celou noc?‘ ‚Zvládne jít za školu?‘ ‚Zvládne ukrást peníze tátovi z peněženky?‘“

„Říkal ti ten hlas, ať ty věci uděláš?“

„Myslím, že ne – ze začátku ne.“

„Tak proč jsi ho poslouchal?“

„Myslel jsem, že ho tím zaženu.“

Nic, co Elias říká, pro mě není novinka. Je to zdokumentované, probrané a zanalyzované. Je z něj případová studie, učí se o něm studenti psychiatrie, psychologie a sociologie na univerzitách.

„Myslíš na ně někdy?“ zeptám se. Znovu na mě zamrká.

„Na mámu s tátou. Esme s April. Myslíš na ně někdy?“ Pokrčí rameny.

„Proč ne?“

„Rozrušuje mě to.“

„Měls je rád?“

„Byl jsem nemocný. Udělal jsem něco špatného.“

„Ano, ale měls je rád?“

„Samozřejmě.“

„A mě?“

„Skoro tě neznám,“ zašeptá.

„Vážím si tvojí upřímnosti.“

Jeho oči se zalily slzami. „Omlouvám se.“

„Za co se omlouváš?“

„Za to, co jsem udělal.“

„A teď ses změnil?“ Přikývne.

Zalétnu pohledem k soudci a řeknu mu, že jsem skončil.

„Dobře, tak si dáme přestávku,“ řekne směrem k Eliasovi. „Zanedlouho pro vás budeme mít rozhodnutí.“

2 
EVIE 

Manažer má knírek s navoskovanými konci, které se na koncích stáčí jako vyděšené mnohonožky. Je to ten typ vousu, který nosí starodávní padouši v černých pláštích, co uvazují ženské ke kolejím a zlověstně se chichotají. Jmenuje se Brando, což by mohla být přezdívka nebo zkratka z příjmení. Třeba se takhle jednoslovně jmenuje, jako Beyoncé nebo Prince. Brando měkkým hadříkem leští láhev vodky. Nechá toho a zakroutí si konce kníru, jako by si balil hodně dlouhou cigaretu.

„Jak se jmenuješ?“

„Evie Cormacová.“

„Kolik ti je?“

„Dvacet jedna.“

„Vypadáš mladší.“

Ukážu mu svůj nový řidičák v naději, že se nebude moc pitvat v mojí fotce, která vypadá, skoro jako by si mě fotili na policii při zatýkání. Nevím, jak se usmívat, když mě někdo fotí.

„Už jsi někdy pracovala v baru?“ zeptá se.

„Jasně, mockrát.“

„Máš reference?“

„Ne.“

„Umíš namíchat Bloody Mary?“

„Umím natočit pivo.“

„Potřebuju někoho, kdo zvládne koktejly.“

„Můžete mě to naučit.“

„Hledáme někoho zkušeného.“

„No, ono je to trochu jako s tím vejcem a slepicí, ne?“

„Cože?“

„Co bylo první? Vejce, nebo slepice? Nemůžu získat zkušenosti, pokud mě nezaměstnáte.“

Brando nakrčí nos. Má na sobě džíny, bavlněnou košili a vestu, která je mu moc těsná. Na malém zlatém kroužku v levém uchu se mu pokyvuje titěrná kytara. Podle mých zkušeností si lidi, co se oblékají moc barevně, kompenzují nedostatek osobnosti. Já to mám přesně naopak. Žádnou osobnost nemám, ale vyhovuje mi to, protože chci být neviditelná.

Bar se jmenuje U Bubeníčka, je to jeden z těch nenápadných podniků v nottinghamské čtvrti Lace Market, která se vyznačuje předražeností a totální zahleděností do sebe sama. Upřímně, sama moc nevidím, co je na barech a alkoholu tak lákavého. Lidé už tak nemají dost kontroly nad svými životy, ani se nemusejí ožírat.

Práci potřebuju, protože Cyrus říká, že „nepřispívám svou troškou do mlýna“. Co to vůbec znamená? Copak tu máme nějaký mlýn? V naší domácnosti není ani mlýnek na kávu. No, domácnosti – to zní, jako bychom byli skoro manželé, a já nejsem ani jeho žena, ani jeho přítelkyně. A většinu času se ke mně chová jako k dítěti, což mě žere.

V září jsem zase začala chodit do školy – na půl dne –, abych si v Nottingham College dodělala maturitu, protože Cyrus říká, že bych to v životě měla někam dotáhnout. To je další věc, co tak docela nechápu. Proč si nemůžu dát za cíl dělat absolutní minimum? Prostě se jen tak protloukat?

Kdysi jsem na YouTube viděla video o jednom japonském vojákovi v druhé světové válce, kterého poslali vyhlížet nepřátelská letadla na nějaký ostrov na Filipínách. Dostal rozkazy nikdy se nevzdávat. Když válka skončila, vůbec se o tom nedoslechl, tak se dalších dvacet devět let schovával v horách a odmítal se vzdát. Přesně tak si představuju dobře prožitý život, schovávat se na tropickém ostrově odříznutá od světa. Nedosažitelná. Nedotknutelná.

Teď mám v plánu předstírat, že se snažím se životem něco dělat. Budu lidem namlouvat, že píšu knížku, a když se mě zeptají, o čem bude, ukradnu zápletku z nějakého dramatu z Netflixu a budu tvrdit, že mu tak skládám „poctu“. To jsem se naučila od pana Jouberta, našeho učitele angličtiny.

Když to nezabere, budu říkat, že chci cestovat, a zasněně vyprávět o horách, na které chci vylézt, a mořích, která chci přeplachtit. Velké vášně nikdy nikdo nezpochybňuje.

Moje třetí možnost je práce pro charitu. Týden nebo dva bych dobrovolničila – abych dalších deset let mohla do omrzení vykládat o tom, jak miluju „pomáhání ostatním“ a jak „vracím svůj díl společnosti“. To by mohlo zajistit, aby můj život vypadal, že za to stojí.

„Už jsi někdy pracovala se zákazníky?“ zeptá se Brando.

„Jo.“

„Jako co?“

„Servírovala jsem jídlo.“

Už ale neřeknu kde – v Langford Hall, dětském domově s ostrahou – a to, že technicky jsem tam nebyla zaměstnaná. Taky nemusí vědět, že mi zakázali pracovat v kuchyni, protože jsem ukradla měsíční zásobu horké čokolády. To byla stará Evie. Naštvaná Evie. Ta v péči soudu. Holka v bedně. Andělská tvář. Dítě, které se schovávalo v tajné místnosti, zatímco hned vedle umučili člověka.

Brando si obrátí můj jednostránkový životopis v rukou, jako by čekal, že na druhé straně bude napsané něco dalšího.

„Mělas někdy problémy s policií?“

„Ne.“

Další lež.

„Proč chceš pracovat U Bubeníčka?“

„Potřebuju práci.“

Brando čeká, že toho řeknu víc.

„Mám ráda lidi,“ lžu, jako když tiskne. Ve skutečnosti mám ráda psy.

„Co je tvoje nejlepší vlastnost?“ zeptá se.

„Jsem neskutečně skromná.“ Nedojde mu, že to je vtip. Idiot!

Brando si nakroutí knír. „Můžeš tu odnášet sklenice. Čtvrtky, pátky a soboty. Začátky v osm, konce ve dvě. Devět liber za hodinu. Dýška společná s personálem kuchyně.“

„A nic jiného dělat nemusím? Jen odnášet skleničky?“

„Ty se tomu směješ. Budeš utírat, co se rozlije. Vytírat dámské záchodky. Budeš holka pro všechno.“

„Cože?“

„To se tak říká.“ Podá mi formulář. „Tohle vyplň.“ Je to něco jako pracovní smlouva.

„Na co potřebujete moji adresu a telefon?“

„Kvůli daním.“

„Ještě jsem si nic nevydělala.“

„Takhle to funguje.“

Vypůjčím si propisku, posadím se k baru a napůl ho sleduju při doplňování ledniček. Líbí se mi, jak se mu pod tou bavlněnou košilí hýbou ramena. Ráda bych toho o mužích věděla víc. Ne o těch zlých, o těch hodných.

O deset minut později si Brando prohlíží vyplněný formulář. Když otáčí stránku, olizuje si palec.

„Začneš v pátek. Přijď včas. A obleč se slušně.“

Teď na sobě mám džíny a vytahaný svetr, co jsem před pár týdny ukradla Cyrusovi ze skříně a on si toho ještě nevšiml.

„Vždyť budu jenom odnášet skleničky.“

„Je to koktejlový bar, ne místní nalejvárna. Naši zákazníci očekávají trochu pozlátka. Vezmi si černé šaty. Ať ti jsou trochu vidět nohy.“ Přejede mě pohledem. „Předpokládám, že nějaké máš.“

Abych tě mohla nakopat. Odvrátí se ode mě a zasune do lednice balení šesti ciderů. Když se narovná, pořád ještě stojím u baru.

„Mohla bych dostat zálohu – abych si koupila ty šaty?“

„Jo, jasně,“ zasměje se. „Zmiz, než si to rozmyslím.“

Venku si zapnu bundu a jen tak tak se vyhnu ušlapání davem japonských turistů, kteří si fotí Adamsův dům, starý sklad krajek, který teď patří ke škole Nottingham College. Průvodkyně mává složeným žlutým deštníkem a počítá hlavy, aby se ujistila, že nikoho neztratila.

Jdu po Carlton Street a Long Row, mířím na náměstí Old Market Square. Můj pohled se pokouší upoutat výběrčí příspěvků pro nějakou charitu s deskou s klipsem v náručí, ale já jdu dál. Nerada mluvím s cizími lidmi.

Zkontroluju nejnovější odpovědi ve svojí seznamovací appce. Mám s někým shodu. Pěkné rysy, vysportovaná postava, trochu menší, ale o mě tu nejde. Na profily na ostatních sítích se podívám, až dorazím domů. Mezitím pošlu první zprávu.

Ahoj, máme shodu.

Zapípá odpověď: 

No nekecej! 

Trochu sarkastičtější, než jsem doufala. Zkusím to znovu.

Hezký fotky. Vypadáš moc dobře.

To neříkej, nebo si budu myslet, že je s tebou nuda.

Pardon 

A neomlouvej se, to mi vadí ještě víc.

Nemůžeme to zkusit znovu? 

Co chceš vědět? 

Psi, nebo kočky? 

Psi. 

Co si myslíš o ananasu na pizze? 

Zhovadilost.

Kafe, nebo čaj? 

Ani jedno. 

Takže na kafe tě pozvat nemůžu?

Můžeme si dát bubble tea.

Kousavá osobnost. Slibné. Dochází mi otázky.

Co tě děsí víc – špenát, nebo pavouci?

Pavouci. Jsem vegan.

Není to něco jako kult? 

Snažím se zachránit planetu.

Nebo působit co nejotravnějším 

dojmem v restauracích.

Upřímně, tohle mě moc nebere.

Tak hezkej život.

Další utnutá romance. Třeba jsem moc vybíravá, ale kdo měl vědět, že Nottingham bude tak přebraný? Nesháním nikoho dokonalého, ale nějaké zásady mám. Žádné klobouky. Žádné emo účesy. Žádné obrovské sluneční brýle. Žádné našpulené rty. A nesvlékat se. S úsměvem to dotáhnete daleko.

Na schodech obecního činžáku hraje za drobné můj kamarád Morty. Stará se o Poppy, mou labradorku. Když Poppy uslyší, jak ji volám, napřímí se a nastraží uši. Tiskne mi hlavu do dlaní a vrtí přitom celým tělem. Zalije mě pocit radosti.

„Byla hodná?“

„Dokonalá,“ přisvědčí Morty. „Vydělala víc než já.“

Mezi nohama mu leží obrácená čepice s kšiltem. Je v ní jen hrstka mincí.

„Tahle bezhotovostní ekonomika mě zabije,“ řekne. Morty, který se ve skutečnosti jmenuje Mortimer, hraje na harmoniku a umí jen čtyři písničky, samé námořnické odrhovačky. Rád předstírá, že je bezdomovec, i když teď přespává u sestry na gauči. A do omrzení vypráví o lidech, které „objevili“, když takhle hráli na ulici, jako Ed Sheeran a Passenger.

Dám mu do čepice pětilibrovku.

„To je za co?“

„Za hlídání Poppy.“

„Nemusíš mi platit.“

„Já vím.“

Strčí si peníze do kapsy. „Dostalas tu práci?“

„Jsem teď oficiálně koktejlová servírka.“

„To má být nějakej eufemismus?“

„Jdi se vycpat!“

Na čele ucítím kapku deště a zvednu hlavu k ošklivé šedivé obloze. Měla bych si pohnout. Auto si dneska vzal Cyrus, tak jezdím autobusem.

Morty si mince vysype do kapsy a čepici si nasadí na hlavu. Déšť houstne.

„Nechceš svézt?“ zeptá se.

„Nejedeš mým směrem.“

„Můžu si zajet.“

Parkuje nedaleko, má staré Mini s modrými dveřmi a hnědou kapotou. O palubní desku se opírá ručně malovaná cedule s nápisem „na prodej“.

„Ty ho prodáváš.“

„Ségra mi dá svoje starý auto. Myslí si, že v tomhle se akorát zabiju.“

„A má pravdu?“

„Ne.“

„Kolik za něj chceš?“

„Tři stovky, ale tobě bych pade slevil.“

„Mám devadesát dva liber.“

„Nejsem žádná charita.“

„Škoda.“

Morty mě vysadí před zimním stadionem a já vyrazím do deště, přijdu pozdě na terapii. Poppy běží přede mnou. Vyhýbáme se chodcům, kteří se choulí pod markýzami a ve vchodech do obchodů nebo přebíhají z jednoho úkrytu do druhého. Skoro do mě vrazí muž v klobouku s kufříkem v ruce a hlavou skloněnou proti dešti.

Zastavím se na přechodu a čekám, až naskočí zelená. Sestoupím z obrubníku. Zaskřípou brzdy. Kov se setká s kovem. Nejbližší auto někdo nabourá zezadu a posune ho vpřed. Uskočím mu z cesty a žena za volantem se zatváří vyděšeně.

Vystoupí z auta. „Jste v pořádku? Narazila jsem do vás?“

Je jí přes padesát, možná i víc, vypadá zachovale, oblečená je celá v černé až na jasně barevný šátek ovázaný kolem krku.

„Můžu vás vzít do nemocnice.“

„Nic mi není.“

Poppy se postaví mezi nás, buď se představuje, nebo mě chrání.

Z dodávky se vynoří druhý řidič. Je to urostlý chlap. Kdysi býval ve formě. Míval svaly. Vyměkl. Podívá se na čumák dodávky a začne na ženu ječet, říká jí „blbá krávo“.

„Prostě si jen tak zastavíte. Bez varování. Bez signálu.“

„To není pravda,“ ohradí se. „Zablikala jsem.“

Podívá se na poškozený předek dodávky a zakleje si pod vousy.

„Zaplatíte to?“

„Není to moje vina. To vy jste najel do mě.“

Napodobí její přízvuk a větu zopakuje, přitom se zhoupne na chodidlech a cpe se do jejího osobního prostoru. Vidím, jak před ním žena couvá.

Kolemjdoucí se zastavili a dívají se a na ulici se tvoří kolona. Ozývají se netrpělivé klaksony.

„Lže,“ řeknu a přistoupím k ženě. „Nenechte se od něj šikanovat.“

Muž do mě zapře nedůtklivý pohled, ale já vidím, jak mu po tváři přejede náznak pochyb. Lež. Neumím vysvětlit, jak takové věci vím. Přeju si, abych mohla prostě vypíchnout nějaké cuknutí, tik v obličeji nebo žilku pulzující na čele nebo prostě říct, že dvakrát zamrkal nebo se mu změnil hlas nebo uhnul pohledem doleva. Já prostě jen vím, že lže. Vždycky to poznám.

„Ty tvrdíš, že lžu?“ řekne a přesměruje svůj vztek na mě.

Poppy zavrčí.

„Ano. Možná vám zvonil telefon nebo jste přepínal v rádiu na jinou písničku nebo jste se díval na nějakou ženskou, co zrovna přecházela ulici. Můžete za to vy.“

Řidič dodávky není zvyklý na to, že mu někdo odporuje. Chce mě nějak zastrašit, uhodit, prostě mě umlčet. Asi by to i dokázal, ale já bych mu každou ránu vrátila dvakrát. Kousala bych a škrábala a drápala. Rvala bych se jako holka.

Vyfotím si jeho dodávku a kufr auta před ní.

„Měla byste zavolat policii,“ řeknu té ženě. „Já vám to dosvědčím.“

Ve skutečnosti se do toho nechci nijak zapojovat. Nesnáším, když jsem ve středu pozornosti. Řidič dodávky se začne vymlouvat, říká, že policii do toho nemusíme zatahovat a můžeme to přece vyřešit mezi sebou.

„Co kdybychom zajeli za roh a dali si na sebe kontakt,“ řekne ten chlap.

Žena vypadá, že se jí ulevilo.

„Pojedete se mnou?“ zeptá se.

„Pojedu s ním,“ řeknu a kývnu k dodávce. Jdu za jejím řidičem.

„Chtěl jste ujet?“

„Ne.“

Mluví pravdu. Nakloní hlavu do strany. „Co jste zač?“

„Očitý svědek.“

3 
CYRUS 

Když si odmyslíte ocelové ploty, ostnatý drát a bezpečnostní kamery, klidně byste si Rampton mohli splést s nějakým centrem pro zdraví a wellness nebo střediskem zaměřeným na dobrodružné sporty s upravenými zahradami a venkovními prostory, bazénem, obchodem, rekreačním oddělením a posilovnou.

Za všechny svoje návštěvy jsem tu viděl jen pár pacientů. Drží je odděleně, jednak na základě pohlaví, jednak v závislosti na závažnosti jejich nemocí. Když sem Elias dorazil, bydlel v The Peaks, oddělení pro muže se závažnými poruchami osobnosti, a jedenáct měsíců strávil kvůli násilnému chování na samotce. Celé roky ho při pohybu po nemocnici museli doprovázet čtyři lidi. Od té doby se toho dost změnilo. Je pod vlivem léků. Při smyslech. Klidný jako hladina rybníku v zimě.

Ne, není to ten bratr, kterého si pamatuju, stavěl jsem si ho na piedestal a ochotně jsem po něm dědil oblečení, protože jsem si pak připadal, že k němu mám blíž. Nevadilo mi, když mi učitelé nebo příbuzní, kteří si dřív vzpomněli na něj než na mě, omylem řekli jeho jménem. Prvorozené dítě je vždycky to, s kterým se všichni nejvíc piplají a neustále si ho fotí. Já byl až druhý. A dvojčata zase měla genetickou výhodu, protože koho by nefascinovalo embryo, které se rozštěpí a vytvoří dvě dokonalé, ale přesto ne úplně totožné poloviny?

Když se u Eliase poprvé objevily ty problémy, byl ještě teenager a učil se na srovnávací zkoušky na střední. Vzdaloval se ode mě jako klacík hozený z mostu do řeky. Máma to dávala za vinu pubertě a rozbouřeným hormonům, ale já věděl, že za tím je něco závažnějšího. Schovával se, trávil celé hodiny u sebe v pokoji, kde vysedával na parapetu a kouřil hašiš, jeho výpary pak vydechoval do nočního vzduchu, zatímco na walkmanu poslouchal kazety s metalem.

Když už se vynořil, tak jen proto, aby se najedl nebo aby na zahradě posiloval s podomácku vyrobenými činkami. Přišel o víkendovou brigádu, kde sekal sousedům trávníky, ale po nějaké době si koupil brousek a stolní brusku a začal ostřit nože, sekery a čepele sekaček. Sousedi na jeho služby stáli fronty a Elias se vyžíval v tom, jak ostré čepele na těch nástrojích dokázal vykouzlit.

Bez ohledu na to, jak moc jsem se snažil, nedokázal jsem vyřešit – ani artikulovat – záhadu toho, co se stalo, že se tak změnil. Toho pomalého rozkladu. Šeptaných hádek ve dveřích jeho pokoje. „Nech mě být,“ říkal nikomu kromě sebe. „Já tě neposlouchám.“

Jednou mi sdělil, že umí ovládat planety a že bez něj by se Měsíc zřítil k Zemi a vyhubil lidstvo úplně jako dinosaury. Chtěl jsem mu věřit. Copak to znělo absurdněji než to, co mě učili v nedělní škole?

Jeho diagnóza to celé na nějaký čas usnadnila. Ty léky pomohly, i když jim Elias říkal „zombie prášky“. Tou dobou už stály jeho známky za nic. Maturita nepřipadala v úvahu. Ubíhaly týdny. Jeho mlčení se prodlužovalo. Jeho izolace. Táta ho přistihl, jak se v noci plíží ven a vrací se až ráno. Dvakrát ho domů s roztrhaným a zakrváceným tričkem přivezla policie.

Tak jsme žili dva roky – bylo to jako na houpačce – dobré a špatné týdny, člověk nikdy nevěděl, co čekat. Později jsem jednomu z psychologů řekl, že to bylo jako žít s časovanou bombou, kterou slyšíte tikat, někdy rychleji, někdy pomaleji, ale pořád. Dokud jednoho dne tikat nepřestala.

Doktor Baillie mě najde na zahradě, kde se snažím zahřát na slunci, které nenabízí nic než vybledlé žluté světlo profiltrované přes vysoko položenou oblačnost.

„Někdy si přeju, abych kouřil,“ utrousím. „Aspoň bych měl co dělat.“

Posadí se vedle mě. „Už se vrací.“

„Je na nich něco poznat?“

„Ne.“

Vrátíme se do konferenční místnosti, kde Elias celou dobu trpělivě čekal a mačkal si ruce mezi stehny. Tři členové tribunálu vstoupí v zástupu za sebou a protáhnou se mezi dlouhou zdí a stolem ke svým přiděleným židlím. Jako porota, která se vrací s rozsudkem.

Elias žádný proces neměl. Soudce ho uznal nevinným z důvodu nepříčetnosti a nařídil, aby byl zadržen „tak dlouho, jak to bude Její Veličenstvo těšit“, což znamená na dobu neurčitou. Vzpomínám si, jak jsem přemýšlel nad tím, jestli královnu zadržování lidí „těší“. Znala vůbec Eliasovo jméno, věděla, co udělal?

V kapse kabátu mi zavibruje mobil. Podívám se na displej. Mám zprávu od detektiva superintendanta Lenny Parvelové:

Je po tobě sháňka. Zavolej mi.

Ignoruju to. Mít u sebe mobil je pro mě pořád nezvyk. Dokud se ke mně nenastěhovala Evie, používal jsem zastaralý pager, takže mi nemohl jen tak někdo zavolat a chtít se mnou mluvit. Nechtěl jsem si v kapse nosit počítač a být neustále dostupný. Moje práce spočívá v mezilidském kontaktu, v rozhovorech tváří v tvář a ve čtení řeči těla, což se po telefonu nebo ve zprávě dělat nedá. Teď mám mobil, který je chytřejší než já. Umí rychleji počítat a ví, kde jsem a kam mám namířeno a kdy se dívám na obrazovku. Má přehled o tom, co mám a nemám rád, zná mou internetovou historii a dokáže předvídat slova, která se chystám napsat, což může představovat lidský pokrok, nebo naši kapitulaci.

Soudce Aimes si nalije sklenici vody. Zvedne ji. Usrkne. Ochutná ji. Znovu si srkne. Promluví.

„Jsme tu, abychom posoudili žádost Eliase Davida Havena, který je od roku 2001 zadržen podle zákona o duševním zdraví potom, co sehrál roli ve smrti čtyř lidí, konkrétně svých rodičů a dvou sester.

Po příchodu do nemocnice v Ramptonu mu byla diagnostikována paranoidní schizofrenie a bylo zjištěno, že trpí antisociální a narcisistickou poruchou osobnosti. Elias se teprve v posledních pěti letech vyrovnal s tím, co té noci spáchal. Podle výpovědi psychiatra, který má jeho případ na starosti, vedly ke značnému zlepšení jeho stavu psychotropní léky. Elias si také osvojil dovednosti a strategie modifikace chování, které dokázaly jeho psychózu zmírnit tak, že v současné době její projevy nepředstavují téměř žádné problémy.“

Zvedne hlavu a podívá se na Eliase.

„V očích soudního systému jste se, Eliasi, nedopustil žádného zločinu, a tudíž byste měl být zadržen jen tak dlouho, dokud podle odborníků představujete riziko pro společnost. Otázka, již si dnes musíme zodpovědět, tedy zní, zda už jste tohoto bodu dosáhl a zda jste připraven zaujmout svoje místo ve společnosti. Bezpečnost společnosti je na prvním místě a naše rozhodnutí musí brát v potaz city a obavy těch, na koho vaše činy bezprostředně dopadly.

My, členové této komise, jsme si velmi dobře vědomi toho, že jakékoli rozhodnutí, k němuž dnes dospějeme, bude subjektivní. Pokoušíme se předjímat budoucí chování latentně nebezpečného psychicky nemocného člověka a přitom se spoléháme na doporučení psychiatrů a psychologů, kteří uznávají, že nauky, jimiž se zabývají, nejsou exaktní. Ne všichni, kdo se vaším případem zabývají, se shodli. Doktor Reid, zdejší rezidentní psychiatr, vyjádřil názor, že dokážete být chladný, vzdálený a bezcitný a vyznačujete se perverzní arogancí, jež je základem vašeho paranoidního uvažování.

Vyslechli jsme si i svědectví dvou konzultujících psychiatrů a místního lékaře, který má na starosti váš případ, doktora Baillieho. Ti se shodli, že se medicíně a terapii podařilo vaši psychopatickou poruchu zkrotit.“

Následuje odmlka a soudce Aimes se podél stolu rozhlédne po kolezích. Ani jeden nechce nic dodat, ale v místnosti zavládne taková roztřesená atmosféra, jako by se všechno mělo změnit. Jsem nervózní za Eliase. Jsem nervózní sám za sebe.

Soudce pokračuje.

„Dlouhodobou propustku v souladu s odstavcem sedmnáct zákona o duševním zdraví musí schválit ministr vnitra. My mu doporučujeme, aby vám umožnil opustit areál nemocnice s celodenní propustkou bez doprovodu.“

Elias mu skočí do řeči: „Kdy můžu domů?“

„Dalším krokem bude propustka přes noc,“ odpoví soudce Aimes. „Potom víkendy. Svátky. Každá fáze bude další zkouškou.“

„Ale mně už je líp. Už nepředstavuju riziko.“

Doktor Baillie se předkloní a položí Eliasovi dlaň na předloktí.

Elias ho setřese. „Říkali, že jsem vzorný pacient. Slyšel jste je. Jsem vyléčený.“

Přiložím si prst ke rtům, vybízím ho, aby mlčel. V další vteřině nakloní hlavu na stranu jako pták a zadívá se na něco v horním rohu místnosti.

Soudce Aimes dokončí svoje prohlášení.

„Ministr obdrží naše doporučení dnes před koncem úředních hodin. Většinou se jedná o formalitu, a jakmile podepíše nezbytné formuláře, pokud se nerozhodne jinak, budete mít nárok na denní propustku.“

Členové komise si odsunou židle a všichni najednou se postaví a v zástupu vyjdou postranními dveřmi z místnosti.

Elias nijak nereaguje. Objeví se dva zřízenci, urostlí muži v tričkách s krátkým rukávem a tmavých kalhotách. Opatrně se k Eliasovi přibližují a říkají mu, že je čas jít. Očekávám, že nějak zareaguje, ale celé jeho tělo se usadí do klidu. Posbírá si poznámky, zarovná okraje a zastrčí si je do podpaží. Potom se otočí a ukloní imaginárnímu publiku.

Tónem, který by právničtěji ani znít nemohl, řekne:

„Díky, že jste přišli. Cením si vaší trpělivosti a píle.“

4 
EVIE 

Moje terapeutka, Veera Jaffreyová, má ráda, když jí ostatní říkají přezdívkou z jejích iniciál, Vídžej, což mě vždycky rozesměje, protože si ji pak představuju jako dýdžeje. Když jsem jí to řekla, vůbec jí to nepřipadalo vtipné.

Vídžej je něco přes čtyřicet a má nádherně hluboký hlas a husté černé vlasy. Pořád má sotva postřehnutelný zbytek pákistánského přízvuku, protože její rodiče se do Anglie přistěhovali, když jí bylo sedm. Byli hodně přísní a chtěli ji provdat za nějakého muslimského kluka, ale ona se tajně provdala za saxofonistu jménem Nigel a musela se skrývat, protože jí rodiče vyhrožovali zabitím.

Nemám ponětí, jestli je něco z toho pravda, ale byl by to dobrý příběh. Ráda si vymýšlím o lidech historky, protože pravda je buď moc nudná, nebo nedokážu zjistit, co se stalo ve skutečnosti. Vídžej o sobě nemluví. Vím, že má děti, protože má na zahradě hračky. Teď tam je Poppy, očichává jí kompost a pije vodu z rybníčku.

Když se Vídžej ptám na rodinu, odkloní hovor zpátky ke mně. Každé sezení začíná stejně. Spím dobře? Zdá se mi něco? Mám noční můry? Panické ataky? Náhodné myšlenky? Flashbacky?

Vídžej je jedna z mála lidí, kteří ví, kdo jsem a odkud pocházím. Že se ve skutečnosti nejmenuju Evie Cormacová a že jsem se narodila v Albánii a do Británie připlula v podpalubí rybářské lodi s matkou a sestrou, které po cestě obě zemřely. Podělané dětství mají i jiní lidé, ale ne tak jako já.

„Minulý týden jste mluvila o svojí sestře,“ řekne Vídžej a zalétne pohledem do poznámek, „Agnese. O kolik byla starší?“

„O šest let.“

„Co si o ní pamatujete?“

„Měla krásný vlasy, dost podobný vašim, a platila mi, abych jí je česala a zaplétala, nebo mi slibovala, že mi koupí mini koblížky.“

V tu chvíli se ocitnu zpátky v naší vesnici, u vozíku vedle kostela, kde do rozpáleného oleje z kohoutku odkapávají kuličky těsta. Cítím, jak se smaží, jak nabývají a zlátnou. Paní je obalí v cukru a vhodí do bílého papírového sáčku, potom vršek postříká čokoládovou polevou. Agnesa mi dovolí sníst ty vrchní koblížky, na kterých je nejvíc čokolády.

„Stýská se vám po ní?“ zeptá se Vídžej.

„Ano.“

„Jak zemřela?“

„Utopila se.“

„Spolu s vaší matkou.“

„Ano.“

„Našla se jejich těla někdy?“

„Ne.“

„Řekněte mi o svojí matce.“

„Bývala švadlena, než onemocněla. Táta tomu říkal melancholie, ale já nevím, co to znamená. Většinu chladnějších měsíců trávila v posteli, ale když se zase oteplilo, pookřála.“

Otázky pokračují, Vídžej se postupně zaměří na to, co se se mnou stalo potom, co se loď potopila. Pokaždé, když se k tomu tématu přiblíží, podaří se mi vyhnout odpovědi a odklonit její pozornost jinam. Je to jako hra na kočku a na myš, ale nevím, která z nás je kočka. Nemám nejmenší chuť se vracet k tomu, co se mi stalo. Lidi si myslí, že by se traumatické zážitky měly vyložit na stůl jako karty a roztřídit podle barev, protože to vypadá úhledně a uspořádaně, ale já bych ten balíček nejradši jen promíchala a znovu je rozdala. Nechci to nijak „uzavírat“, chci nové karty.

Po padesáti minutách je konec.

„Vždycky si s vámi ráda povídám,“ řekne Vídžej.

„Vážně?“ zeptám se.

„Mluvení dokáže pomáhat.“

„A ubližovat.“

Zaklapne pero víčkem. „Proč sem ještě chodíte?“

„Nechci ho zklamat.“

„To pro vás Cyrus tolik znamená?“

Odmlčím se a přemýšlím, jak náš vztah vysvětlit.

„Dřív jsem si myslela, že jsem jediná vědomá bytost ve vesmíru. Že všechno existuje jen kvůli mně – fyzický předměty, ostatní lidi, zvířata, události – a že kdybych umřela, všechno by to zmizelo.“

„Solipsismus,“ řekne Vídžej. „Myšlenka, že mimo naši mysl nic neexistuje.“

„Potom jsem potkala Cyruse a došlo mi, že nejsem sama. Necítila jsem jen svoji bolest. Cítila jsem i tu jeho. Jeho myšlenky. Jeho city. Jeho zkušenosti. Nebyla jsem jediná vědomá bytost ve vesmíru – byli jsme dva.“

5 
CYRUS 

Cestou k autu na parkovišti léčebny mám pocit, že je vzduch prosycený kyslíkem, barvy jsou jasnější a moje smysly ostřejší. Usadím se za volant svého fiatu, opřu se a vnímám, jak mi v hrudi buší srdce. Elias dostal jen denní propustku. Očekává, že se vrátí domů. Další krok bude propustka přes noc.

Dům je na to velký dost. Je tam pět ložnic. Jednu má Evie. Ani mě nenapadlo přemýšlet nad tím, jak by mohla reagovat, kdyby se k nám přistěhoval můj bratr. Nepřipouštěl jsem si to. Předpokládal jsem, že jeho žádost zamítnou a komise to odsune o další dva roky, kdy se o to pokusí znovu.

Zahlédnu se ve zpětném zrcátku, vidím tam svoje třináctileté já s pihami a kudrnatými vlasy a zuby omotanými kovem. Hoří mi tváře. Podívám se znovu a je pryč.

Rozvibruje se mi telefon. Zkontroluju displej. Jsou tam další dvě zprávy od Lenny Parvelové.

Beaconsfield Street ve čtvrti Hyson Green. Zesnulý starší muž. Rána tupým předmětem. Dcera se pohřešuje. Zavolej mi.

A o dvacet minut později: Kde vězíš?

Srdce mi přestane tak zbrkle bušit a ztěžkne. Tohle teď dělám – vyšetřuju násilná a podezřelá úmrtí. Vytvářím profily zločinců, jsem expert na lidské chování – na to nejhorší, ne to nejlepší – na sociopaty a psychopaty, na outsidery, podivíny, úchyly a pomatence.

U většiny zločinů není zapotřebí, aby je rozmotával forenzní psycholog. Když se na parkovišti u hospody porvou dva opilci a jeden bodne druhého střepem do krku, k tomu, abyste vysvětlili, co se stalo, nepotřebujete červený diplom z kriminální psychologie. Mě si přivolají, když se zločin vymyká chápání těch, kteří ho vyšetřují. Když policie potřebuje někoho, kdo by jí vysvětlil, proč by jedna lidská bytost udělala druhé něco tak strašného.

Vyťukám zprávu: Už jedu.

Lenny odpoví: To máš štěstí.

Můj obstarožní fiat nemá satelitní navigaci, tak použiju svůj mobil, přichycený držákem na palubní desku. Mluví ženským hlasem, který zní podezřele stejně jako jedna moje pacientka, Ursula, ergoterapeutka trpící apotemnofóbií – strachem z chybějících končetin.

O čtyřicet minut později dorazím na předměstí Nottinghamu poté, co jsem z východu objel Sherwoodský les, dávnověký porost, který vůbec nevypadá, že by mohl být dost starý na to, aby měl svou vlastní historii – ať už jde o folklór, nebo o fakta.

Na koncích ulice Beaconsfield Street parkují policejní auta a odkloňují dopravu do okolních ulic. Západní zátaras protkaný policejní páskou, která povlává v chladném větru, obsluhují dva policisté v uniformě.

„Čeká na mě detektiv superintendant Parvelová,“ řeknu. Policistka si poznamená moje jméno a ukáže mi, kde mám zaparkovat. Je nová – čerstvě po výcviku – a z tváře jí vyzařuje vzrušení a vážnost. Jednoho dne v ní zločiny tohoto typu budou vyvolávat jen smutek a zděšení.

Jakmile uvidí příliš mrtvých těl vytažených z vybouraných aut, vynesených ze zakrvácených ložnic, vyzdvihnutých z úpatí útesů nebo odříznutých z trámů.

Prohlížím si budovy. Většinou jsou to samostatné domky a dvojdomky. Červené cihly. Dvě patra. Postavené v padesátých nebo šedesátých letech. V téhle čtvrti bydlí hlavně lidi z dělnické třídy, ale někteří z majitelů mají zjevně vyšší ambice, provedli renovace nebo přidali půdní patra.

„Dal sis načas,“ řekne Alan Edgar, seržant v Lennyině jednotce. Říkají mu Poe, nemusím vysvětlovat proč.

„Jak špatné to je?“

„Binec.“

Z domu vyjde přízračná postava. Lenny Parvelová na sobě má bílý forenzní overal, latexové rukavice a plastový obličejový štít. Stáhne si kapuci a prohlíží si mě světle hnědýma očima. Jsou hřejivé. Inteligentní. Kritické.

„Kdes byl?“

„V Ramptonu.“

„Pustí ho?“

„Ano.“

„A jaký to v tobě vyvolává pocity?“

„Jsem nervózní.“

„To se dá pochopit.“

Můj vztah s Lenny se těžko nálepkuje. To ona mě jako mladá policistka našla, když jsem se schovával v kůlně na zahradě v ponožkách zablácených z fotbalu, vyzbrojený motykou a přesvědčený, že po mně Elias jde. To Lenny mě vylákala ven, zabalila do svého kabátu a seděla se mnou na houpačce, dokud nedorazily posily.

Později na mě dohlížela při policejních výsleších a hlídala mě, když jsem usnul na rozkládacím lehátku na stanici. V měsících, které následovaly, mě doprovázela na pohřby a výpověď před koronerem a na Eliasovo slyšení u soudu. A později, během mých divokých let, to byla právě Lenny, kdo mě vždycky našel, když jsem se řezal, pil, píchal si drogy a vandalizoval vlastní tělo podomácku provedeným tetováním.

Ačkoli jí je kolem pětačtyřiceti, dělá mi náhradní matku a já jsem pro ni možná něco jako syn. Lenny žádné děti nemá, provdala se za staršího muže a pomohla mu vychovat jeho dva kluky, kteří nejsou o moc mladší než já. Jeden je lékař, druhý zubař. Odvedli dobrou práci.

Lenny mi podá bílou polyetylenovou kombinézu a já se do ní nasoukám, potom si přes boty přetáhnu bílé igelitové návleky.

„Co víme o oběti?“

„Rohan Kirk. Šedesát sedm let. Invalidní důchodce. Jeho manželka zemřela před deseti lety při bouračce. Rohan řídil a utrpěl poškození mozku. Mají dvě dcery. Dvojčata. Třicet dva let. Maya žije s tátou a provozuje mobilní salon pro psy. Melody je vdaná a má děti. Bydlí o dvě ulice dál. Mayu od včerejška nikdo neviděl.“

Rychle se k nám blíží policejní siréna. Auto zastaví a vystoupí z něj detektiv. Na sobě má dobře střižený šedý oblek, měří asi sto sedmdesát pět centimetrů a má takovou tu šlachovitou svalnatou postavu, která nepodléhá střednímu věku, pokud se bude držet dál od chlastu.

Uvidí Lenny a něco mezi nimi proběhne. Spíš úšklebek než úsměv.

„Myslel jsem, že to je můj případ,“ řekne a poplácává si kapsy, jako by si tam někam zašantročil vzkaz, který ho o té změně měl informovat.

„Já myslela, že by to mohlo být něco pro JZSZ,“ odvětí Lenny. Myslí tím Jednotku závažných sexuálních zločinů, novou operační skupinu, kterou v Nottinghamshiru řídí.

„Zavraždili tu chlapa,“ řekne nově příchozí.

„A jeho dcera se pohřešuje,“ odvětí Lenny.

„To z toho nedělá sexuální zločin.“

„Zatím.“

„V sebeobraně,“ řeknu.