Hana Marie Körnerová 

Pán hor I 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Hana Marie Körnerová, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1386-2 (epub) 

ISBN 978-80-279-1387-9 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

CHRISTINA 

Kapitola 1 

Sněžilo vytrvale už třetí den. Občas se vyjasnilo, sněhové vločky nepadaly tak hustě a bylo možné zahlédnout první stromy v parku. Pak se zase setmělo a hustá bílá clona zakryla svět tam venku. Celé dny teď plály lustry ve velkých studených pokojích. Osvětlovaly jenom střed místnosti, v koutech sedělo šero a studená vlhkost. Všichni se zimomřivě stahovali ke krbům nebo velkým kachlovým kamnům. Rodina se držela nezvykle pohromadě.

Eugénie Christina odtrhla tvář od okna a rozhlédla se po salonu. Matka podřimovala před krbem, na klíně nezbytné vyšívání, ruce jí nečinně spočívaly na zplihlém brokátu. Desetiletá Clara si v lenošce na druhé straně krbu hrála s panenkami. Polohlasně si vyprávěla s největší z nich a česala jí dlouhé, plavé vlasy, stejné, jako měla ona i Eugénie Christina. Bratr Josef, jedenadvacetiletý, plavý jako jeho sestry, seděl u hracího stolku s Robertem de Rèvigny. Nebylo zřejmé, jestli hrají karty nebo se jenom baví. Eugénie Christina si povzdechla. Taková nuda. Taková strašná nuda! Teprve zítra se tady rozproudí život. Sjedou se hosté, pokud nezabloudí ve vánici, a budou slavit její narozeniny a zároveň oficiální zasnoubení s Robertem de Rèvigny. Přijede Louisa a Julie, její přítelkyně, lustry budou zářit, všechny dveře se otevřou dokořán, bude hrát hudba. Celý ten smutný zámek ožije. A ona bude hlavní osobou.

V jejím pokoji čekají růžové šaty. Nové a krásné. Úplně jiné, než nosila doposud. Už nejsou polodětské, polodlouhé. Vypadá v nich jako žena. Ženou se také cítí, protože zítra jí bude osmnáct let. A za dva měsíce se stane manželkou Roberta de Rèvigny. Zalétla k němu očima. Díval se na ni a usmíval se. Usmála se také. Cítila se jako velice šťastná dívka. Vždyť komu se podaří to co jí? Aby jí otec vybral ženicha mladého, krásného, proti kterému nikdo nemůže říct ani slovo. Který se líbí jí a ona jemu. Vzpomněla si na nešťastnou přítelkyni Louisu, kterou před rokem provdali za jakéhosi hraběte. Nebyl starý, to nemohla tvrdit. Ale byl tlustý a směšný. Posmrkával, pokašlával, potily se mu ruce a pod parukou byl téměř lysý.

Co se Louisa naplakala, navyhrožovala, že skočí z věže nebo vstoupí do kláštera. Samozřejmě nic z toho neudělala. Jako poslušná dcera se nakonec provdala tak, jak bylo určeno, ovšem za hojného prolévání slz a mdlob na prahu svatební noci. Za měsíc ji Eugénie spatřila znovu. Louisa nenávistně stíhala pohledy svého manžela a po straně se vyjadřovala, že je jí odporný. Po dalších dvou měsících se už usmívala, vlídně se svým manželem hovořila; napohled tvořili velmi vyrovnanou dvojici.

„Smířili jste se?“ ptala se jí opatrně Eugénie.

„Ano,“ smála se Louisa. „Dokonale. Jsem šťastná.“ Eugénie na ni nechápavě zírala.

„Ale ne s ním, hlupáčku,“ objala ji Louisa, „ale s ním.“ Ukázala Eugénii mladého, vysokého muže s uhrančivýma očima, ostře řezanou, neobyčejně přitažlivou tváří a dlouhými, černými vlasy.

„To je můj milenec,“ řekla pyšně. „Krásný Eugène de Braie. Proč bych nebyla hodná na svého hloupého, tlustého manžela? Nezajímá ho nic jiného než jeho závodní koně. Manželské povinnosti plní dvakrát do měsíce a jinak mě nechává s pokojem.“

Eugénie strnula.

„Ale to přece…,“ nemohla větu ani dokončit, celá její duše se bouřila proti takové ohavnosti.

Louisa to poznala.

„Neodsuzuj mě,“ šeptala náhle bez smíchu. „Byla jsem strašně nešťastná. Teprve s Eugènem jsem poznala, co je to láska a něžnost. Nosí mi květiny, říká krásná slova, líbá mě, objímá… Neodsuzuj mě. Ty nevíš, jaké to je…“

Eugénie se tenkrát cítila otřesená do hloubi duše. Neodsuzovala Louisu, litovala ji. Modlila se za ni, prosila pánaboha, aby Louisu nepotrestal za hřích, jehož se dopouští.

Ona sama měla přesně rozdělené, co je a není správné, co je a není dobré. Byla přesvědčená, že ona sama vždycky najde správnou cestu, že s pomocí boží jí bude dáno žít šťastně a spokojeně s důvěrou v muže, kterého jí rodiče určí. Věděla od dětství, že jsou si s Robertem souzeni, věděli to oba a byli se svým osudem spokojení. Eugénie proti němu neměla žádné výhrady, připadal jí jako bratr, hrávali si spolu odmalička a jeho chování zůstalo stejně přátelské, i když vyrostli. Dokonce se jí někdy zdálo, jako by Robert patřil do rodiny zcela samozřejmě. Vždyť se jim dokonce i podobal. Byl stejně světlovlasý a modrooký jako oni. Měl jemnou a útlou postavu, pravidelné rysy a něžný úsměv. Držívali se spolu za ruce, sedávali na zahradní houpačce, trhal jí růže…

Eugénie Christina se dívala nevidoucíma očima na rej vloček za oknem. Včera ji políbil. Poprvé. Zůstali poslední v setmělém saloně, sluha odnášel svícen, matka s Clarou vystupovaly po schodech, Josef kamsi zmizel. Robert ji přitáhl za ruku do hlubokého stínu za dveřmi a lehce, opatrně ji objal.

„Přál bych si tě políbit,“ řekl tiše. „Za dva dny bude naše zasnoubení…“

Zatajila dech a pak ucítila na svých ústech jeho teplé rty. Trvalo to jenom chvilku. Pak ji pustil a ona utekla do svého pokoje s rozbušeným srdcem a zrudlým obličejem. Tam plakala dlouho do noci a nevěděla proč. Modlila se, ačkoli měla jen nepatrné povědomí o hříchu, který spáchala. Nic to vlastně nebylo. Jenom chvilička zmatku a teplé rty ve tmě. Držel ji tak zlehka. Obejmout ji nemohl pro nabrané sukně a živůtek vyztužený kosticemi. Nic to přece nebylo, v knihách četla o vášnivých polibcích a objetích, kdy se úží dech a srdce bije na srdci. Nebrala to vážně. Rozechvívalo ji to, ale vlastně tomu nevěřila. V knihách toho bylo napsáno…

Ten první polibek jako by jí pootevřel dveře. A za těmi dveřmi to všechno čeká. Objetí, polibky a nakonec svatební noc. Bůhví proč ji zamrazilo. Nevěděla, jestli strachem anebo vzrušením, znala toho tak málo. Všechno bylo ještě zahalené mlhou. Ještě dva měsíce, než ji matka bude muset poučit, tak jak to matky před svatbou dcer dělávají. Pak pozná na vlastní kůži, co je to manželské objetí.

„Zasnila ses?“ ozval se za ní tichý hlas.

Ulekla se a odtrhla tvář od okenní tabule. Robertovi neušel její zmatek.

„O čem může snít dívka v předvečer svých osmnáctých narozenin?“ zeptal se s úsměvem.

„Dívala jsem se na sníh,“ řekla nepřesvědčivě. „Za chvíli bude tma.“

Obrátil se k oknu, jako by uvěřil její výmluvě, a ona s náhlou dychtivostí sledovala jeho jemný profil na tmavém pozadí. Změnil se nějak od včerejška? Má tytéž pocity jako ona? Vždyť jsou oba téměř stejně staří, vlastně mladí, jemu je jenom o rok víc než jí.

„Škoda že tolik sněží,“ řekl s povzdechem. „Bylo by krásné vyjet si na saních. Zabalil bych tě do kožešin, abys mi neprochladla. Jeli bychom úplně bílou krajinou. Zasněžené stromy, zamrzlý rybník, v dálce bílé hory. Vzpomínáš si ještě na tu pohádku, co nám vždycky vyprávěla tvoje chůva? Tu o princezně, kterou unesl černý čaroděj do ledového hradu v horách? A tam ji držel ve vězení po celou dlouhou mrazivou zimu. Všechny cesty zapadaly sněhem a princeznu nemohl nikdo přijít vysvobodit…“

Zasmála se.

„Vždycky jsem měla z té pohádky strach,“ přiznala. „Představovala jsem si sama sebe, jak bloudím těmi temnými rozlehlými komnatami, studeným kamenným nádvořím, kde se honí a skučí vítr. Jak stojím na hradbách s cimbuřím a čekám na prince, který mě odtamtud odvede…“

Robert se k ní otočil a jemně ji vzal za ruku.

„Přijel bych si pro tebe,“ usmál se na ni, „nenechal bych tě v moci čaroděje. Já…“

„Děti! Je čas jít spát,“ ozvalo se náhle za nimi.

Eugénie sebou trhla a provinile vyprostila ruku z Robertovy dlaně.

„Už jdeme, maminko.“

Sluha zhasínal lustr. Rodina bez ohlédnutí odcházela ze salonu. Robert znovu uchopil Eugéniinu ruku a jemným stiskem ji přinutil setrvat u okna.

Salon ztemněl. Jenom šero zvenčí a slabá záře z haly osvětlovaly velkou místnost. Řeřavé uhlíky v krbu už pohasly.

Eugénie Christina se začala chvět. Pevně zavřela oči. Robertovy teplé, měkké rty se přitiskly na její semknutá ústa. Stejně jako včera. Políbil ji jenom jednou.

„Neboj se,“ řekl tiše, „já tě mám rád…“

Rozloučili se stiskem ruky na odpočívadle schodiště. Matka je laskavýma očima sledovala z horní chodby. Eugénie ji neviděla. Jako duch zmizela ve svém pokoji. Dnes neplakala. Neměla pocit provinění a usínalo se jí dobře.

Kapitola 2 

Lustry zářily, veselí početné společnosti oživilo zámek. Eugénie v čele stolu připadala všem jako vzácný obraz. Růžová a zlatá. Růžové šaty, zrůžovělé tváře, zlatý lesk vlasů a rodinných šperků, které dostala k dnešním narozeninám. Jenom do očí jí nebylo vidět, měla je cudně sklopené.

„Vypadá jako anděl,“ naklonila se jedna z dam k Eugéniině matce. „Krásné dítě. A mladý de Rèvigny také. Krásný pár.“

Paní de Charmont potěšením zrůžověla. Měla radost z dcery, ze společnosti, z celého vydařeného dne. Byla to její šťastná chvíle, když zaznělo slavnostní vyhlášení, že Eugénie Christina Marie de Charmont se zasnubuje s Robertem Louisem de Rèvigny. Stála vedle své krásné dcery, která s panenskou plachostí klopila zraky a pokorně přijala od snoubence polibek na čelo. Každý musel vidět, že je nejen dobře vychovaná, ale také zcela nevinná, nezkažená tím dnešním světem, který se řítí do zkázy, neboť v něm vládne smilstvo a zhýralost. Paní de Charmont byla dáma přísných mravů a zakládala si na tom. Dcera nesla všechny znaky její výchovy, klášterní péče a vybraných kázání ctihodných otců. Neměla ani ponětí, kolem čeho se točí onen zhýralý svět a jaké nástrahy by ji mohly čekat, kdyby opustila ochranitelskou náruč rodiny. Paní de Charmont byla na tuto její absolutní nevědomost hrdá.

Po slavnostní večeři se společnost rozpadla na menší skupinky, které se bavily mnohem nenuceněji než u tabule.

Eugénie spěchala k Louise a Julii, které se staly středem mladé společnosti.

„Jsem ráda, že tě vidím tak šťastnou,“ objala ji Louisa, „a ze srdce ti to přeji, má drahá.“

Políbila ji na čelo a pak ji podržela ve vztažených rukách, aby se mohla pokochat pohledem na šťastnou nevěstu.

„A teď ti představím některé pány ze společnosti na našem ubohém venkově,“ lehce se ušklíbla, „kteří by rádi složili hold tvé kráse. Prosím, to je první. Hrabě de Bernois, dokonalý společník, nekorunovaný král naší společnosti. Baron D’Antés, nejlepší vtipálek – ovšem dnes by si něco podobného nedovolil…“

Eugénie mechanicky podávala ruku k políbení a rozdávala úsměvy. Všechny tváře jí pluly před očima, všechny se jí slévaly. Vnímala jenom oči. Spousty očí. Usměvavých, vlídných. Ty oči na ni hleděly se zalíbením a obdivem a také s úctou, která příslušela oslavenkyni v takovýto den.

„Hrabě Eugène de Braie,“ zaslechla další jméno a polekaně vzhlédla. Černé, uhrančivé oči. Ne, nezapomněla jméno Louisina milence, ale nečekala, že by ho Louisa přivedla až k nim do domu. A teď ho má přímo před sebou.

„A tohle je jeho bratr Edmond,“ pokračovala Louisa s úsměvem, zatímco Eugène de Braie líbal Eugénii Christině ruku.

„Trochu tajemný bratr. Sestoupil na tvou počest ze svých horských výšin, které jinak téměř neopouští.“

Eugénie vnímala Louisin mírně ironický tón, s nímž jí představovala mladšího z bratří de Braie, a zároveň cítila chladný dotyk jeho dlaně a téměř neznatelný dotyk rtů na zápěstí. Pak zdvihl hlavu a ona se setkala s jeho očima. Dech se jí zadrhl v plicích a neznámá ledová ruka jí sevřela srdce. Lekla se, ačkoli v té chvíli neměla proč. Ty oči ji vyděsily. Stejně černé a uhrančivé, jako měl jeho bratr. Ale tyto byly horší, řekla by kruté, chladné, zlé. A jeho tvář uprostřed pobledlých aristokratů jí připadala temná. Úzká, s vysedlými lícními kostmi a bez úsměvu. Byli si s bratrem neobyčejně podobní stejnou sveřepou krásou nebo snad ošklivostí, jakou se vyznačují staré pohanské sochy bohů. Edmond vzbuzoval pocit, že je nadřazený všem ostatním mužům. On jediný se na ni neusmál, jeho oči ji neobdivovaly. Jeho oči k ní mluvily, ale nedokázala v té krátké chvíli pochopit, co říkají, pocítila jenom strach a rychle, příliš rychle stáhla ruku zpět.

Pak před ní defilovaly další tváře a další oči. Usmívala se na ně, ale neslyšela jediné slovo. Ledová ruka úleku už pomalu pouštěla její srdce, ale to zůstávalo poplašené a ona je nedovedla uklidnit. Nikdy v životě neměla podobný pocit, nikdy se tolik nebála.

Postupně se jí podařilo najít ztracenou rovnováhu. Ulevilo se jí, když se konečně objevil Robert a postavil se vedle ní. Těšilo ji, že se na něho mladé ženy usmívají, byla pyšná, že ho obdivují a hodnotí jako dokonalého společníka a velice pohledného mladíka. S úsměvem poslouchala, jak se baví s Julií a její přítelkyní, ale nevnímala z toho rozhovoru ani jediné slovo, opírala se o jeho rámě, měla však pocit, že stojí úplně sama v prostoru a někde za ní je slyšet hlas, který říká:

„Je skutečně krásná. Ale je to krása svatého obrazu nad oltářem. Je příliš nevinná. Dokonale krásná bude, teprve až se z ní stane žena. Až se rozvije. Škoda jenom, že ji dostane chlapec, a ne muž.“

Neslyšela nic jiného než ten hlas. Hlas Edmonda de Braie a hlas jeho bratra, který se ptal:

„Chtěl bys snad být tím mužem ty?“ Edmond se zasmál.

„Bylo by škoda její nevinnosti pro mou černou duši. Ale neměl jsem ji spatřit. Cožpak je možné ji vidět a nechtít ji? Kdyby ji osud zavál do mých rukou…“

Eugénie upustila sklenici. Křišťálový třesk přerušil hovor, víno postříkalo okolostojícím nohy.

Robert ji rychle podepřel.

„Zbledla jste, Eugénie,“ řekl starostlivě. „Pojďte, odvedu vás na vzduch.“

Se skloněnou hlavou, plnou vahou zavěšená do jeho rámě vyšla s ním z hlučného salonu přes osvětlené pokoje na tmavou krytou verandu. V kuželu světla ze zámeckých oken tančily sněhové vločky.

„Odpusťte, Roberte,“ zdvihla hlavu, „udělalo se mi mdlo. Nechtěla jsem upustit tu sklenici.“

Pohladil ji po tváři.

„To nic, moje milá. Jenom se uklidněte. Nic se přece nestalo.“

Najednou prudce zatoužila přitisknout se k němu, cítit vlídnou ochranu jeho náruče. Položit si hlavu na jeho rameno a plakat…

Ale nepochopil to. Stál, ohleduplně držel její rámě, podpíral ji, aby se mohla nadýchat čerstvého chladného vzduchu.

Roztřásla ji zima. Náhle si uvědomila význam slov Edmonda de Braie. Vedle ní stál chlapec. Ne muž, chlapec, který nevěděl co s ní. Jasnozřivostí probouzející se ženy pochopila, že muž by ji přitiskl k sobě, že by poznal, jak se potřebuje právě teď někde schoulit. Že by ji držel v objetí tak dlouho, až by se přestala třást.

A pak by ji vzal do náruče a nesl pryč tou tmavou chodbou…

Lekla se a otevřela oči. O čem to snila?

„Půjdeme, Roberte,“ řekla tiše. „Už je mi dobře.“ Doprovodil ji zpět do společnosti, stále stejně oddaný, laskavý, vzdálený na délku paže toporně ohnuté v lokti. Vzdálený jako hvězdy na obloze…

Kapitola 3 

„Slyšela, co jsi říkal,“ obrátil se Eugène prudce k bratrovi.

„Netvař se, že sis toho nevšiml. Málem omdlela. Viděl jsi, jak jí vypadla sklenice z ruky. Byla opravdu vyděšená. To bylo od tebe skutečně neomalené.“

Edmond prudce pobídl koně.

„Nepleť se do mých věcí,“ řekl nevlídně, „nemohla nic slyšet, stála daleko. A je zbytečné se o ní bavit. Dnes ji zasnoubili s tím mladíčkem. Za dva měsíce si ho vezme, za rok mu porodí dítě a za dva roky další. Světice nad oltářem se rozplyne do podoby matky utahané houfem dětí. Ta vznosná, štíhlá postava nakyne a zplihne.“

„Jsi cynik a tvoje řeči jsou odporné,“ odvrátil se od něho Eugène.

„Odporné?“ ušklíbl se Edmond. „Proč právě ty mi kážeš o cynismu? Ty, král všech cyniků. Spíš s krásnou Louisou už půl roku a přitom chodíš hrát karty s jejím manželem, mimochodem uznávám, že značně odporným. Usmíváš se na něho a lichotíš mu. A sotva on zaleze do své postele, ty zamíříš do její. To není podle tebe cynismus?“

„Nemáš právo se mnou takhle mluvit!“ Eugènův hlas zněl nebezpečně. „Ani jako můj bratr ne! Louisa je nešťastná žena, která hledá kousek štěstí. A já ji miluji.“

„Mluvíš jako blázen,“ ušklíbl se Edmond, „to jsi někde vyčetl? Dalo by se to vyprávět stařenkám jako dojemný příběh. Na mě to žádný dojem nedělá. Mě se ti přesvědčit nepodaří. Na to jsme si příliš podobní. Ani ty se nehodíš pro manželství, a proto ti vyhovuje tenhle vztah. Potřebuješ prostě milenku. Až se ti Louisa omrzí, půjde k čertu jako ty před ní. A najdeš si zase jinou.“

Eugène zavrtěl hlavou.

„Mám ji rád. Jinak než ty před ní. Můžeš mi to věřit nebo nemusíš. Ostatně, ty sám jsi přece miloval svou ženu a mluvil jsi tehdy jinak.“

Na to Edmond neodpověděl. S pevně sevřenými rty se díval dopředu do husté vánice. Vedl koně tvrdě, občas je pobízel bičem. Saně rychle ujížděly po zasněžené pláni. Kolem nich byla jenom noc a padající sníh.

Ani jednomu z bratrů to nevadilo. Zdálo se, že necítí ani mráz, ani sněhové vločky, rozpíjející se na tvářích a kožešinových čepicích.

„Nevěřím,“ navázal Eugène po chvíli, „že jsi se tak změnil. Využíváš toho, že z tebe lidi mají hrůzu. Zalíbilo se ti hrát si na sveřepého hradního pána. Šířit kolem sebe strach. Komu se tím chceš mstít? Za smrt tvé ženy přece nikdo nemůže.“

„Přestaň!“ okřikl ho Edmond. „Nepleť sem mou ženu. Je to už pět let, co zemřela. Nech ji spát… Čemu se divíš?“ pokračoval po chvíli. „Že jsem takový, jaký jsem? Báby ve vesnicích pod hradem se křižují, když jedu kolem. Tu povídačku si vymyslely, aby měly čím strašit děti. Zdám se jim příliš černý a moje oči prý mají moc uhranout.“

Ironicky se ušklíbl. „Jen ať si to myslí. Alespoň mi nikdo nechodí s prosbami nahoru na hrad. Složí potraviny, vezmou peníze a upalují, jako by jim za patami hořelo. Povídají si, že jsem upír a že na hradě straší.“

Eugène se zabalil úžeji do kožichu.

„Zavinil sis to sám, nesváděj všechno na vesničany. Pamatuješ na to děvče? Už nevím, jak se jmenovala. Oběhla celý kraj s historkou o upírech. Všude našla dost posluchačů.“

Edmond se zasmál.

„Ty blázníš, bratříčku. Přece bys nevěřil tomu, že jsem jí chtěl vysát krev nebo ji zavraždit jiným, nanejvýš odporným způsobem.“

„Neměl by ses tomu smát tak bezstarostně,“ zarazil ho Eugène, „dost se taky mluvilo o znásilňování.“

Edmond se kvůli bratrovi snažil potlačit smích.

„Tak dobře,“ řekl. „Spávala se mnou celý ten půlrok, co na hradě sloužila. A dělala to, pokud se pamatuji, velice ochotně. Nejenže jsem nemusel použít násilí, nemusel jsem ji dokonce ani přemlouvat. Ostatně by mi za to nestála. Bylo to jenom takové překlenutí nouze. Ale začala si moc dovolovat. Vyhnal jsem ji, když se hrabala ve věcech mé mrtvé ženy a loudila na mně její šperky. Že si pak vymyslela nějakou historku, aby vysvětlila, proč odešla předčasně ze služby, je docela přirozené. Jinak by musela jít ze vsi s ostudou. A že byla poškrábaná, když doběhla dolů, a tvrdila, že to jsou stopy zápasu se mnou, tomu snad nevěříš ani ty. Na cestě bylo dost trní.“

„A co ty ostatní?“ zeptal se Eugène nesouhlasně.

„Ostatní?“ ušklíbl se Edmond. „Kupodivu nic tak neláká ženy jako špatná pověst. Přicházejí samy. Ze zvědavosti, z touhy poznat něco nového nebo zakázaného. To snad znáš sám. Když poznají, že už nejsou žádoucí, musí si to vynahradit jinak. Nejlépe klevetami. A pokud si teď připadáš jako soudce, rád bych ti připomněl jednu polehčující okolnost. Nebyla mezi nimi ani jedna panna, ani jedna šťastně vdaná, které bych rozbil její domácí štěstí. A kromě toho,“ lehce se usmál, „díky své pohodlnosti jsem ani jednu z nich neuháněl. Nechal jsem je, aby se samy cítily lovkyněmi. Byl jsem jenom nebránící se kořist.“

„To na tebe moc nevypadá,“ odpověděl pochybovačně Eugène.

„Žádná mi nestála za to,“ pokrčil rameny Edmond, „to by musela být některá z nich jako ta malá de Charmont. Pak by ty stížnosti byly zřejmě oprávněné.“

„Edmonde!“

„Jenže jí by bylo opravdu škoda pro mou černou duši. Nepamatuji se, že bych kdy potkal dívku, která by byla takovým ztělesněním nevinnosti. A je neobyčejně krásná. Možná o to krásnější, že si toho není vědoma. Asi by bylo zajímavé zjistit, jak hluboké kořeny má taková nevinnost.“

„Edmonde!“

„Přestaň mě laskavě okřikovat. Nejsem zase o tolik mladší, aby to ospravedlňovalo tvůj tón.“

Na dlouhou dobu se rozhostilo ticho. Teprve když koně zabočili na úzkou, strmou cestu k horám, povolil Edmond otěže a podíval se znovu na bratra.

„Neříkal jsi, že Louisa pozvala svou mladou přítelkyni na návštěvu? Něco jsem zaslechl, když jste se bavili při odjezdu.“

„Pozvala,“ podezíravě se na něho podíval Eugène.

„Za měsíc. Jenom na dva týdny. Mezitím jí doma ušijí výbavu, aby se mohla, až se vrátí, pokojně vdát. Doufám, že nehodláš přijet v tu dobu do údolí, abys jí složil poklonu.“

V Edmondový očích se objevil zvláštní svit.

„Ne, to nehodlám. Neboj se.“

Zahlédl bratrův pohled a dodal: „Moje ruce jsou pro tak křehkou pannu už opravdu hrubé… A má duše černá,“ dodal potichu sám pro sebe. Úsměv na jeho tváři, který nemohl Eugène vidět, se prohloubil.

Koně pobídnuti bičem zabrali silněji. Pára od jejich hlav se v mrazivém vzduchu rychle měnila na ledové krystalky.

Kapitola 4 

„Je tu krásně,“ vydechla Eugénie šťastně a rozhlížela se okouzlenýma očima po krajině. „Nikdy jsem si neuměla představit ten kraj v zimě. Vypadá jako z pohádky.“

Seděla vedle Louisy v saních, obě byly zabalené do kožichů a pohodlně usazené na houních a polštářích.

„Je tu krásně,“ souhlasila Louisa, „ale já mám raději léto. Náš kraj je příliš divoký a zima je tu zrádná. Jsme daleko od civilizace. Nevyplatí se jezdit daleko od hlavní cesty. V poslední době nás zase obtěžují lupiči. Nedávno přepadli poštovní kočár dokonce v hlavním průsmyku.“

„Ty ale umíš zkazit radost,“ zasmála se Eugénie. „Jak já začnu horovat pro krásu, ty se okamžitě přiženeš se surovou skutečností.“

„No ovšem,“ odpověděla Louisa stejně vesele, „ty jsi pořád jako dítě. Vždycky vidíš jenom to, co se ti líbí. Ale hory, to je krása i nebezpečí. Jsou tu nejen lupiči, ale také laviny, padající kamení, spousta pověr a strašidelných legend.“

Obě se zasmály.

Eugénie se rozhlédla po zasněžených vrcholcích hor, po obrovských stromech obalených sněhem a lemujících cestu jako stráže a mimovolně ztišila hlas: „Ty strašidelné příběhy mě docela vyděsily. Bylo mi až zle, když jsem dnes dopoledne poslouchala na statku všechny ty historky o hradu v horách a o děsivém hradním pánu. Znělo mi to jako pohádky, co mi vyprávěla chůva. Nikdy jsem po nich nemohla usnout.“

Louisa se zasmála.

„Však to jsou pořád stejné pohádky, ty moje malá. Snad bys nevěřila tomu, že hrabě Edmond je upír?“

„A co všechny ty příběhy o ubohých ženách očarovaných zlým kouzlem? Co to děvče ze vsi?“

„Zdejší venkované strašně rádi lžou,“ odpověděla Louisa pokojně. „Pro ně to vlastně ani lež není. Zpestřují si dlouhé zimní večery, kdy je tak příjemné bát se u rozpáleného ohniště a v teplé světnici. Pravda těchto srdceryvných příběhů bude asi někde uprostřed. Rozhodně hrabě nikomu nevysává krev. Tady jsme ve Francii! A ta holčina ze vsi? Možná se na ní opravdu provinil násilím, ale pokud se pamatuji, neměla valnou pověst už předtím, než šla sloužit na hrad, jinak by tam ani jít nemohla.“

Zahlédla Eugéniin zděšený pohled a rychle dodala:

„Nechci rozhodně hraběte pomlouvat. Ale nechci ho ani hájit jenom proto, že je to Eugènův bratr. Víš, zemřela mu žena. Jmenovala se Helena. Byla to mladá vdova. Nebylo jí ani dvacet let, když ji za něho provdali. Rodinná dohoda. Ale ti dva se velice milovali. Asi jako ty s Robertem. Po roce mu zemřela při porodu. I s dítětem. Je to asi pět let. Tehdy bylo Edmondovi de Braie jedenadvacet. Byl velice oblíbený, lidé ho litovali, chtěli mu pomoct. Ale on odmítl jakoukoli pomoc a odešel sem do hor. Úplně se změnil. Začal vyhledávat samotu, a proto se usadil na hradě, o kterém se odedávna říkalo, že je strašidelný a prokletý. Ten hrad patřil od nepaměti jeho rodině, ale už po dvě generace v něm rodina de Braie nežila. Občas sem jezdívali na hony, jinak žili v údolí. Hradu se vesničané vyhýbají jako moru. To víš, někteří nebo spíš některé zvědavé se našly. Ostatně, podívej se! Tam nahoře v soutěsce je vidět kousek hradní věže. Je to docela blízko. Vidíš ji?“

Eugénie jako uhranutá hleděla na kus cimbuří, dokud je stromy nezakryly.

„Za chvíli budeme doma,“ řekla Louisa a probrala ji tím ze strnulosti. „Neprochladla jsi?“

„Ne,“ usmála se dívka, „ty kožešiny jsou krásně teplé. Je mi dobře. Vypravuj ještě něco.“ Louisa se znovu zasmála.

„Už nemám co. Nebo možná…“ Podívala se na ni a pak řekla škádlivě: „Snad bych ti to neměla prozrazovat, ale jsi koneckonců u mě a nemůže se ti nic stát. Eugène mi říkal, že jeho bratra neobyčejně přitahuješ. Ale ne, Eugénie. Ty jsi zbledla. Neměla jsem ti nic říkat, odpusť mi. A neboj se ničeho. Edmond k nám nepřijede. Eugène s ním mluvil a vynutil si na něm slib. Vůbec ho neuvidíš.“

Louisa objala zbledlou přítelkyni kolem ramen.

„Nesmíš se tak rozrušovat, Eugénie. Podívej, ještě slabou půlhodinku a budeme doma. Krásně se ohřejeme u krbu a strašidelným historkám se budeme jenom smát. Přijde pár dobrých přátel, poslechneme si hudbu. Půjčila jsem si hudebníky paní Villarsové, tvrdí se o nich, že jsou nejlepší v celém okolí.“

Louisa hladila přítelkyni po tváři a mluvila na ni jako na vystrašené dítě, jen aby ji uklidnila.

Saně zpomalily, kočí povolil otěže, aby si koně před stoupáním vydechli. Na krajinu se pomalu snášel soumrak.

„Přijedeme právě včas,“ řekla Louisa spokojeně, „než padne úplná tma. Už se opravdu těším na teplo krbu a sklenici horkého punče.“

Eugénii se zvolna vracela barva do tváří. Louisina slova na ni měla správný účinek.

Saně se pomalu sunuly do svahu. K vrcholku jim zbýval už jen malý kus cesty, když Louisa zpozorovala černé stíny, blížící se k nim od tmavé hradby lesa.

„To jsou jezdci,“ řekla zamyšleně, „alespoň čtyři nebo pět. V šeru je špatně rozeznám. Ale jedou k nám.“

Pustila Eugénii a naklonila se dopředu ke kočímu.

„Jeďte co nejrychleji! Blíží se k nám od lesa nějací jezdci. Z té strany a v tuhle dobu se mi to nechce líbit.“ Kočí nepotřeboval žádné vysvětlování. Strach se mu chvěl v hlase, když pobídl koně ke klusu. Saně se blížily k vrcholku průsmyku.

„Hej! Kdo jste?“ vykřikla Louisa směrem k přibližujícím se stínům. „Ozvěte se!“

Eugénie se ohlédla také. Jezdci se přibližovali, už bylo možné rozeznat jednotlivé postavy. Bylo jich šest. Na Louisinu výzvu nikdo neodpověděl.

Eugénie se začal zmocňovat děs. Pohlédla rychle na Louisu. Ta si zuřivě hryzla rty. Pak si všimla vystrašené Eugénie a donutila se k úsměvu.

„Máme smůlu, moje milá. Lituji.“

„Lupiči?“ hlesla Eugénie Christina.

„Asi ano. Ale neměj strach, ještě není všechno ztracené.“

„Ale já mám strašný strach,“ přimkla se k ní Eugénie.

Do očí se jí draly slzy.

„Poslouchej mě,“ stiskla jí Louisa rameno, „za chvíli nás dojedou. Saně proti nim nemají šanci a naši koně jsou unavení. Musíme seskočit. Tam nahoře, až se přehoupneme přes vrchol průsmyku, jim zmizíme na chvilku z očí. Té chvilky musíme využít. Pojedeme hustým křovím, dobře tu cestu znám. Seskočíš a skutálíš se dolů. Ani se nepohneš a zůstaneš schovaná v křoví, dokud si pro tebe nepřijdu. Seskočím hned za tebou. A neboj se pádu. Nic se ti nestane. Kožich tě dobře chrání. Spolu se pak schováme hlouběji v lese a počkáme, až nás ze zámku vyjedou hledat. Za chvíli bude úplná tma, ti lupiči se pěkně přepočítali. Takhle nás nedostanou.“

„Louiso,“ zaúpěla Eugénie, „já…“ Ale přítelkyně jí nedala domluvit.

„Musíš být statečná,“ řekla ve spěchu. „Připrav se!“ Saně se přehouply přes vrcholek průsmyku.

„Teď!“ vykřikla Louisa. „Skoč!“

Eugénie zavřela oči a nechala se Louisou vystrčit ze saní. Sama nebyla schopná žádného pohybu kromě toho, že si zakryla dlaněmi obličej.

Dopadla do sněhu a kutálela se někam dolů, dokud ji nezastavily pichlavé větve. Otevřela oči. Kolem ní byla tma. Pochopila, že leží u paty smrku, jehož kmen ji tlačil do zad. Spodní větve ji zcela zakryly.

Po cestě se přehnali jezdci. Slyšela frkání koní, tlumený dusot kopyt a drsné hlasy pobízející ke spěchu. Neodvážila se pohnout.

Chvíli nato se ozval z dálky křik, ržání koní a pak několik výstřelů. Srdce jí zběsile bušilo. To nebyl sen. Tohle byla nejstrašnější skutečnost jejího života.

Nekonečně dlouho ležela bez hnutí. Čekala na Louisu, tak jak jí přikázala. Nechtěla si připustit myšlenku, že Louisa nepřijde.

Pomalu ji začala rozrážet zima. Kožich přimrzl k zemi, nohy ji zábly, protože boty měla plné sněhu, jak se kutálela dolů ze svahu. Kožešinovou čepici ztratila a vlhké, rychle mrznoucí vlasy ji škrábaly do obličeje. Pak zaslechla hluk na cestě. Zaplavila ji vlna úlevy. Louisa! Nebo zachránci ze zámku. Už chtěla vyrazit z úkrytu, ale včas se zastavila. Neviděla žádné světlo. Lidé ze zámku by přece měli pochodně…

Téměř nedýchala. Oči upírala na cestu a snažila se proniknout pohledem tmu. Rozeznala několik tmavých siluet proti světlejšímu nebi. Muži vedli koně.

„Bylo to určitě někde tady,“ ozval se náhle blízko ní hlas. „Když saně dojely sem, bylo vidět proti obloze dvě hlavy. A za vrcholem už jenom jednu. Ta druhá ženská musela seskočit někde tady. Hledejte!“

I kdyby se chtěla Eugénie pokusit o útěk, nepodařilo by se jí to. Ruce i nohy jí vypověděly službu. Ležela zcela ochromená strachem. Muži přecházeli po cestě sem a tam a postupně se vzdalovali.

Nenašli ji.

Myslela na Louisu. Chytili ji? Dojela do zámku? Jestli ji chytili, co s ní udělali? Je mrtvá…?

Ležela dlouho. Zmrzlá, vyčerpaná, zničená na těle i na duchu. Ztratila pojem o čase a postupně také naději na záchranu. Teď věděla, že se žádných mužů s pochodněmi nedočká. Bude se muset o sebe postarat sama. Cítila, že začíná promrzat až na kost. Musí se zdvihnout. Musí jít. Dopředu. Do zámku! Bála se vyjít na cestu. Co kdyby se pronásledovatelé vrátili.

Namáhavě se vlekla mezi stromy, předpokládala, že udržuje stále stejnou vzdálenost od cesty. Nevěděla, jak snadné je zabloudit za zimní noci v horách. Když se pak snažila opatrně k cestě přiblížit, zjistila, že cesta zmizela. Obrátila se zpátky hnána pudem sebezáchovy. Cítila, jak ji rychle opouštějí síly. Několikrát upadla, ale přinutila se pokaždé znovu zvednout a zase jít. Pohybovala se jako stroj a netušila, že chodí téměř v kruhu. Pak ji síly opustily docela. Už neměla vůli přinutit tělo k další chůzi. Schoulila se do klubíčka, aby si udržela co nejvíc tepla, ačkoli podvědomě tušila, že je to zbytečné. Až usne, bude jí všechno jedno. I vlastní smrt. Už ji přestala děsit. Spánek přinášel úlevu.

A pak se jí zdálo, že vidí světla a slyší hlasy, a dokonce měla pocit, že ji někdo zvedá ze sněhu. Byl to tak příjemný sen, že se pokusila usmát.

„Nesmíte spát,“ řekl hluboký hlas těsně u jejího ucha, „nebo zmrznete.“

„Nezabíjejte mě,“ zaprosila tichounce, „já už nemůžu…“

„Nespěte!“ křikl znovu hlas. „Nespěte!“ Moc se toho hlasu bála.

„Nezabíjejte mě,“ opakovala.

„Nic se vám nestane,“ řekl jí hlas, „nebojte se. Jste v bezpečí. Jenom nesmíte spát, dokud vás nedostanu do tepla.“ Znala ten hlas, ale nedokázala si vzpomenout, komu patří. Ačkoli jí opakoval, že se nemá čeho bát, strach ji neopustil.

Někdo s ní prudce zatřásl.

„Nespím,“ vydechla polekaně, „nespím.“

Zachránce se s ní brodil sněhem. Prudce dýchal námahou a jeho horký dech ji hřál ve vlasech. Teplo jí připomnělo něco blízkého a známého. Náhle ji strach jako zázrakem opustil. Teď teprve uvěřila, že je v bezpečí. Jenom víčka ještě nedokázala otevřít. Vlna spánku ji zalévala a ona se proti ní marně bránila. Položila ruce kolem šíje muže, který se ji snažil zachránit.

„Roberte,“ zamumlala tiše, „to je dobře, že jsi tady, Roberte.“

Přitiskla ledovou tvář k teplému obličeji.

„Teď už se nebojím,“ vydechla sotva slyšitelně.

„Nespěte!“ ozval se znovu hlas. Zněl velice naléhavě.

„Nesmíte spát!“

Cítila, jak se přes ni přelévá vlna a ona klouže nezadržitelně dolů. Muž ji sevřel pevněji a znovu vykročil.

„Nespěte!“

„Vždyť nespím,“ hlesla a v tu chvíli se propadla do černé, bezedné tmy.

Kapitola 5 

„Probudila se, pane,“ řekl z dálky chraptivý stařecký hlas.

„Je vzhůru.“

Eugénie si uvědomila, že má už nějakou chvíli otevřené oči. Nic jiného na ní nebylo živé. Hlava ani tělo jí nepatřily. Jenom oči. Viděla jimi strop z obrovských vyřezávaných trámů. Vysoký strop zčernalý stářím.

Něčí suchá ruka se jí položila na čelo.

„Má horečku,“ zaskřípal hlas. „Není divu. Asi bude ještě bez sebe, chudinka.“

Eugénie otočila hlavu. Dívala se na starou sehnutou ženu s neuvěřitelně vrásčitou tváří. Tak tedy vypadá smrt, napadlo Eugénii a pokusila se vztáhnout ruce, aby se mohla bránit. Tvář ale zmizela a namísto ní se objevila jiná. Úzká, opálená tvář s uhrančivýma očima. Vykřikla leknutím.

„Není bez sebe,“ řekl Edmond de Braie. „Vítám vás zpátky mezi živé, slečno de Charmont.“

Pokusila se zvednout na lokti, ale lehce ji zatlačil zpátky.

„Musíte ležet. Jste velmi vysílená. Měli jsme strach, že se nám už neprobudíte.“

„To vy jste mě zachránil?“ zeptala se po chvíli.

Černé oči byly stále těsně nad jejím obličejem. Semkla víčka, aby se do nich nemusela dívat.

„Ano, já,“ odpověděl. „Říkala jste mi sice Roberte, ale ten tu není. Lituji. Budete muset vzít za vděk mnou.“

„Kde jsem?“ zeptala se, ačkoli tušila odpověď.

„Na mém hradě. Tady nemusíte mít strach z lupičů. Hrad je nedobytný.“

„Kde… kde je Louisa?“ Edmond se napřímil.

„Je mi líto, ale vaši přítelkyni lupiči unesli.“ Eugénie vyděšeně otevřela oči.

„Ne, nemějte strach,“ uklidňoval ji, „nemyslím, že by jí hrozilo nějaké nebezpečí. Budou za ni asi požadovat výkupné. To je tady zvykem. A vaše přítelkyně je velice známá osobnost. Manželka jednoho z nejbohatších šlechticů v kraji. Dají si záležet, aby jí nezkřivili ani vlas na hlavě, protože jinak by nedostali nic.“

„A proč já jsem tady?“ zeptala se Eugénie tiše. „Proč nejsem na zámku?“

„Nelamte si tím hlavu,“ poradil jí. „A zkuste zase usnout. Teď už spát smíte. Dokonce musíte. Abyste se brzy uzdravila.“

Pevnou rukou ji zakryl až po bradu. Podívala se do černých, zářivých očí, které plály tak blízko, a pak znovu semkla víčka, aby tomu pohledu unikla.

Chvíli nato už spala.

* 

Pronásledovaly ji divoké sny. Nejprve ji honili lupiči a ona se jim marně snažila uniknout. Chtěla vyskočit a utíkat, ale něčí ruce ji pevně držely a nedovolily jí to. Pak se k ní ve snu blížil černý hrabě Edmond. Měl divoká světla v očích a skláněl se tak blízko, že viděla špičaté zuby ve zlověstném úsměvu. Zoufale vymrštila ruce k obraně a zatápala jimi před sebou. Ze sevřeného hrdla se jí vydral zoufalý křik:

„Já nechci! Nechci vysát krev!“

„Pst,“ šeptal jí tichý hlas, „neboj se, nikdo ti nechce ublížit. Upokoj se. No tak. Už neplač…“

Cítila teplou konejšivou náruč a dlaň, která ji lehce hladila po zádech. Stejně ji hladívala matka, když byla Eugénie Christina ještě malá a zoufale plakávala v neutěšitelném dětském žalu.

„Maminko,“ zamumlala Eugénie a usnula vsedě s hlavou na rameni, které jí poskytlo tentýž pocit bezpečí jako matčino. A ruka ji lehce hladila dál. Ramena, tvář, vlasy, dokud slabé vzlykání neutichlo a Eugénie se nepropadla do klidného, hlubokého spánku beze snů.

Když otevřela podruhé oči, byla noc. Zdvihla se na lokti. Zabolelo to. Veliká místnost byla tmavá, jenom svícen se třemi svíčkami ozařoval křeslo, ve kterém spala stařena. Strop z vyřezávaných trámů nebylo vidět, zmizel ve tmě.

Eugénie Christina tichounce zasténala. Bolelo ji celé tělo.

Stará žena otevřela oči. Spala velmi lehce. Chvíli pozorovala dívku, pak se zdvihla a přinesla ze tmy kameninový džbánek. Dala Eugénii vypít jakýsi nahořklý odvar. Dívka se ani nevzpouzela, horečka ji vysušila. Vypila až do dna a hned nato znovu usnula.

* 

Byl už den, když se opět probudila. Do temné místnosti svítilo úzkými, vysokými okny zimní slunce. Jiskřivé slunce, jaké je jen v horách. Eugénie si uvědomila, že musí být nejméně poledne. Nevěděla, jak dlouho už tady leží. Skutečnost se jí promíchala s horečnatými sny.

Pohnula se. Zahýbala rukama, nohama. Bolest zmizela, tělo se od ní osvobodilo. Cítila se odpočatá, bylo to, jako by z ní spadla kletba. Byla volná. Hlavu měla jasnou. Spánek ji osvěžil a vrátil jí síly. Horečka zmizela. Posadila se. První, co jí padlo do oka, bylo prázdné křeslo, ve kterém v noci spala stařena. Teď na něm ležely její šaty. Někdo je vypral a vyžehlil. Podívala se na sebe. Měla oblečenou jenom košili, a ještě ne vlastní. Tahle byla široká a hrubá, bez vyšívání a krajek. Košile vesnických žen. Dveře se otevřely. Stařena vešla s podnosem. Eugénie pocítila hlad. Poprvé po těch dnech měla opravdu hlad.

Stařena ji bez řeči nakrmila a pak jí pomohla vstát.

„Připravila jsem vám lázeň, slečno,“ ozval se její krákoravý hlas. „Byla jste dva dny v horečkách a teď vás určitě pálí celé tělo.“

„To ano,“ přisvědčila Eugénie.

Následovala stařenu do vedlejší místnosti. Lázeň to byla sice ubohá, jen s dřevěnou kádí namísto mramorové vany, na jakou byla zvyklá z domova, ale voda byla teplá a čistá.

Stařena ji mlčky vykoupala, umyla jí vlasy a důkladně osušila. Přinesla i Eugéniinu košili z jemného plátna, čistou a nažehlenou. Rozčesala jí vlasy a pak ji uložila do čistě převlečené velké postele. Dívka se podvolovala její péči bez dotazů, cítila se ostatně tak unavená, že se do postele už těšila. Bez odporu vypila stejný nápoj jako včera a za několik okamžiků už zase spala.

Kapitola 6 

Tentokrát cítila, že je úplně zdravá. Únava, bolesti, horečky, to všechno zmizelo. Teď už to byla zase ona. Mladá, zdravá dívka, ne ta troska, která tu v polovědomí ležela v minulých dnech.

„Jak jsem tu dlouho?“ zeptala se, ještě než otevřela oči.

„Tři dny,“ odpověděl jí tichý, hluboký hlas. Rychle otočila hlavu.

Ve stařenině křesle seděl hrabě Edmond a jeho zlé oči jí propalovaly tváře.

Přitáhla si přikrývku až k bradě.

„Vy?“

Vstal z křesla a přistoupil k ní.

„Zapomněla jste? Jste přece na mém hradě. Pronásledovali vás lupiči…“

„Louisa,“ vzpomněla si, „kde je Louisa?“ Pokrčil rameny.

„Nemám o ní žádné zprávy, nemohl jsem sejít dolů do vsi, abych pro vás zjistil novinky. Teď se z hradu nikdo nedostane. Po včerejší sněhové bouři jsou všechny cesty zaváté. Nikdo nedokáže projít průsmykem až dolů.“

Eugénii se sevřelo hrdlo. Vyhnula se palčivému pohledu černých očí.

„Znamená to, že jsem tady uvězněná?“ V očích mu zablesklo. Přikývl.

„Je to tak.“

„Proč jsem tady? Proč nejsem na zámku?“ ptala se naléhavě. „Tam to bylo přece blíž. Měl jste mě dopravit tam.“

Posadil se na kraj postele.

„Chtěl jsem vás mít tady. Ne na zámku, tam jsem slíbil, že nevstoupím. Tady!“

Mimovolně zvedla ruku k hrdlu. Její hlas zněl přiškrceně.

„Proč?“

Díval se na ni, dokud nesklopila oči.

„Zkuste hádat,“ řekl.

Připadalo jí, že to zní ironicky. Neodpověděla mu.

„Podívejte se na mě,“ poručil náhle. Uposlechla jako stroj. Černé oči pálily.

„Ne, ne,“ vztáhla prosebně ruce.

Jednu tu ruku vzal do dlaně a políbil ji. Ne jako tenkrát na jejím večírku. Teď cítila jeho rty. Snažila se ruku mu vyškubnout, ale nepodařilo se jí to.

„To nesmíte,“ řekla tiše, „prosím vás…“ Pustil ji.

„Nemusíte si držet krk,“ ozval se posměšně. „Nebo vážně věříte tomu, že jsem upír?“

„Já… ne.“

„Ale ano,“ zasmál se. „Křičela jste to v horečkách, bránila jste se.“

„Vy jste byl tady?“

„A kde jsem měl být?“ zeptal se. Pořád jí to znělo ironicky. „Přinesl jsem vás na rukou až sem. Zmrzlou, téměř mrtvou. Dalo nám spoustu práce, než jsme vás zase přivedli zpátky k životu.“

„Ale proč vy?“ vykřikla. „Proč právě vy?“

„Protože v tomhle strašidelném domě jsme jenom tři,“ odpověděl. „Stařena, která vás poslední dvě noci hlídala, spí dole v kuchyni. Unavilo ji to. A v tomto křídle jsme jenom my dva.“

Zase přišel o něco blíž a nespouštěl oči z její tváře.

Sepjala ruce.

„Prosím vás, neubližujte mi. Prosím.“

„Čeho se bojíte?“ sklonil se k ní. „Upírů ne. Čeho tedy?“

„Vaší černé duše,“ vyhrkla a zakryla si rukama tvář. Napřímil se. Uslyšela kroky, které se vzdalovaly. Sundala ruce z obličeje.

„Můžete vstát,“ řekl přes rameno. Stál u okna a díval se do slunce. „Oblékněte se. Jste zdravá. Už nemusíte ležet v posteli.“

Ohlédla se po svých šatech.

„Nemohl byste mi poslat nějakou ženu, která by mi pomohla s oblékáním?“ zeptala se nesměle.

„Řekl jsem vám, že tady nikdo kromě nás dvou není. Na co ji potřebujete?“

„Aby mě pomohla zašněrovat,“ hlesla. Otočil se.

„Kvůli mně se nemusíte šněrovat, krásná slečno.“ Znělo to kousavě. „Mně se líbíte, tak jak jste. Kromě toho to hyzdí postavu. A vy to vůbec nepotřebujete.“

Přemýšlela, co na takovou nehoráznost odpovědět.

„A jste po nemoci,“ pokračoval, „bude se vám špatně dýchat. Měla byste použít zdravý rozum a…“

„Otočte se!“ řekla náhle pevně.

Poslechl ji. Vytrvale se díval do slunce znásobeného jiskřením sněhu na vrcholcích hor. Pálily z něj oči.

Eugénie Christina se pracně navlékla do šatů a s vypětím sil je zašněrovala. Oblečená se rozhodně cítila lépe než polonahá. Její věznitel měl ale v jednom pravdu. Špatně se jí dýchalo. Šaty, které ještě před několika dny považovala za pohodlné, se změnily ve svírající krunýř.

Když se Edmond de Braie otočil od okna, spatřil ji, jak klečí v rohu před malým, stářím zčernalým křížem. Modlila se. Zamyšleně ji pozoroval, dokud nevstala a neobrátila se k němu.

Lehce zkřivil koutky úst.

„Dal vám Bůh sílu, abyste mi mohla čelit?“

„Nerouhejte se,“ zašeptala úzkostlivě. Pokrčil rameny.

„Jak si přejete. Nebudu se rouhat a pokusím se vám trošku zpříjemnit pobyt tady. Pojďte, ukážu vám hrad. Provedu vás po místnostech, které jsou ještě obyvatelné.“

Poslechla. Prošli dlouhou řadou mrazivých pokojů s dokořán otevřenými dveřmi. Všude to čpělo syrobou a neútulností. Pokoje byly příliš rozlehlé a poskrovnu vybavené nábytkem, který musel pamatovat rytířské turnaje. Na dívku to působilo strašidelným dojmem. Povšimla si také, že obcházejí v půlkruhu veliké nádvoří, vydlážděné načervenalými kameny. Z okna každého dalšího pokoje viděla jiný kus prostranství a tam, kde vítr odvál sníh, jí mozaika dláždění v ostrých slunečních paprscích připomínala krvavé stopy. Neodbytně se jí vtírala vzpomínka na strašidelnou pohádku z dětství. Bylo to, jako by se náhle ocitla přímo v ní. Nemělo smysl opakovat si, že je už dospělá. Všechno to příliš souhlasilo. Ponurý hrad, černý čaroděj… Kradmo se ohlédla na Edmonda de Braie a leknutím sebou trhla. Stál těsně za ní. Oči, jaké mají jenom šelmy, se vpíjely do jejích zraků. Chtěla vykřiknout, ale zadrhl se jí hlas. Vztáhla ruce k prosebnému gestu, ale už bylo pozdě.

Slunce za její hlavou vytvořilo svatozář a vyvolalo představu světice na oltáři. Udělal ten jediný krok, který je dělil, a sevřel ji do náruče. Zděšeně se vzpírala, když viděla, jak se k ní sklání. Při doteku jeho úst rychle zaťala zuby do rtů a nepovolila naléhavému tlaku.

Konečně se mu vytrhla z náručí. Otočila se a půlkruhem prázdných sálů utíkala zpět do svého pokoje. Upíři jejích představ jí zběsile rozbušili srdce. Běžela jako o život. U schodiště se ohlédla. Nikdo ji nepronásledoval. Její děs se přesto nijak nezmírnil. Když doběhla ke dveřím svého pokoje, samy se rozlétly a ona plnou vahou narazila do Edmonda de Braie, který stál za nimi. Její výkřik vracela dunivá ozvěna prázdných chodeb a nijak mu tím neubrala na úzkosti.

Edmond oběhl poschodí druhou stranou a byl tu dřív než ona. Teď ji rychle zvedl do náruče. Vykřikla ještě jednou, ale to už se začínala dusit. Leknutím se jí zastavil dech a těsně ušněrované šaty jí bránily zhluboka se nadechnout. Křičet a dýchat současně, to bylo nad její síly. Jednou rukou odstrkovala Edmonda, druhou se marně snažila dosáhnout na tkanici šněrování.

Donesl ji k posteli a položil napříč.

„Říkal jsem vám to,“ zavrčel, když jí obratně rozvazoval tkanice. Její ruce, které se mu v tom snažily zabránit, mu nijak nepřekážely.

„Kdybyste poslechla, nemusela jste se skoro udusit.“ Konečně mohla dýchat. Rychle a ustrašeně jako zvířátko lapené do pasti. A právě tak se na něho dívala. Velké modré oči byly pořád rozšířené hrůzou. Ňadra pod bílou košilí v rozšněrovaném živůtku se prudce zvedala.

Teď jsem ztracená, napadlo ji, když viděla, jak se na ni dívá. Pevně semkla víčka a myslela na Roberta.

Bože, dej mi sílu, ať vytrvám, říkala si v duchu. Ať zůstanu čistá pro něho. Zmatené myšlenky jí vířily hlavou. Ne, neměl ji políbit. Připadala si pošpiněná. Sahal na ni. Rozepínal jí šaty. To by si nikdy Robert nedovolil.

A byla tu s ním sama, sama v opuštěném strašidelném hradě.

Na nádvoří skučel vítr a praštěly větve stromů.

„Nesmíte se mě bát,“ uslyšela najednou. „Já vám nechci ublížit. Nepochopila jste to?“

Opatrně otevřela oči. Stál nad ní a jeho divoký pohled se nijak nezměnil.

„Jste krásná,“ řekl a znělo to smutně. Lehce zavrtěl hlavou. „Jste příliš krásná. A příliš nevinná.“

Naklonil se a políbil ji na čelo. Nic víc, a přesto se jí zase rozbušilo srdce úlekem.

Roberte, opakovala si v duchu. Roberte…! Nedokázala si vybavit jeho tvář. Jméno náhle nemělo ani podobu, ani chuť. Bylo to jenom zaklínadlo. Roberte…

De Braie se prudce otočil k oknu. Ticho v místnosti bylo téměř hmatatelné.

„Svlékněte si ty strašné šaty,“ řekl pak obyčejným klidným hlasem, „nebo se v nich uškrtíte. Přinesu vám něco pohodlnějšího a teplejšího.“

Nečekal na odpověď a bez ohlédnutí odešel.

Váhala, ale pak si šaty svlékla. Položila je přes postel a sama se zabalila do přikrývky až po bradu.

Vrátil se za chvíli. Přes ruku nesl cosi modrého.

„Oblečte si to,“ vybídl ji. „Nebojte se, nikdo to nenosil. Kdysi to bylo určeno mé ženě, ale už si to nestačila obléknout…“

Položil oblečení vedle jejích šatů a poodešel k oknu.

Opřel se dlaněmi o parapet a vytrvale se díval ven.

Chvíli ho nedůvěřivě pozorovala a pak váhavě vyklouzla zpod přikrývky. Rychle se oblékla do ranního pláštíku lemovaného kožešinou a nevadilo jí ani, že je o něco větší. Byl měkký a teplý. Patřily k němu vysoké kožešinové přezůvky stejně modré jako župan. Vděčně do nich vklouzla. Konečně si zahřeje prochladlé nohy. Zábly ji od chvíle, kdy vstoupila do tohoto mrazivého domu.

„Už se můžete otočit,“ řekla tiše.

Odvrátil se od okna. Vydržela jeho pohled jenom velice krátkou chvíli. Přesto si stačil všimnout, že jí vybral šaty stejně modré, jako byly její oči.

„Už jste se uklidnila?“ zeptal se a snažil se, aby to znělo laskavě.

Podívala se na něho, ale hned zase oči sklopila. Na jeho pohled si nemohla zvyknout.

„Ano,“ odpověděla sotva slyšitelně.

„Dovolíte mi, abych vám nabídl rámě a odvedl vás do teplejšího pokoje? Nebojte se,“ dodal, když viděl, že nehodlá odpovědět.

Vzhlédla k němu a pak váhavě přijala nabízenou ruku. Vedl ji pomalu jako těžce nemocnou a ona se snažila dotýkat jeho paže co nejméně. Šli chodbou, která Eugénii připadala cizí.

„To je druhé křídlo domu,“ řekl Edmond. „Není tak staré jako původní budova.“

Místnost, do které ji zavedl, byla malá a útulná. V krbu praskala polena, na zemi ležely huňaté koberce, okna vroubily těžké sametové závěsy se zlatými střapci. Bohatě zdobený čalouněný nábytek prozrazoval, že je o několik století mladší než ten ve starém křídle.

Edmond přisunul lenošku blíž ke krbu a Eugénie Christina do ní usedla.

„Je vám už dobře?“ zeptal se.

„Ano,“ přisvědčila.

Posadil se vedle ní a díval se do plamenů.

Někde na zdi tikaly hodiny, sem tam zapraskalo poleno v ohni. Ticho bylo nesnesitelné.

Konečně se Edmond smiloval a otočil se k dívce. Seděla na samém krajíčku pohovky a upřeně ho pozorovala. Byla tak očividně připravená dát se na útěk, že se Edmond mimovolně usmál.

Poprvé zahlédla na jeho tváři úsměv, a to ji tak překvapilo, že zapomněla na strach a nechala promluvit zvědavost.

„Jak to, že jste mě tam v lese našel?“ zeptala se. „Musela to být úžasná náhoda.“

Jeho úsměv se prohloubil.

„Nebyla,“ odpověděl, „jel jsem za vámi celou dobu. Sice dost daleko, takže jsem nemohl zabránit přepadení, ale zase ne tak daleko, abych vás nedokázal v tom lese najít. Stejně mi to nějakou dobu trvalo, protože potmě se velice špatně hledají stopy, a vy jste zamířila z cesty přímo mezi stromy. Naštěstí jste bloudila v kruhu a tak jsem vás nakonec přece jen našel. Byl nejvyšší čas. Moc nechybělo a zmrzla jste. Už jste mi usínala v rukou.“

Vzpomněla si na hlas, který jí poroučel, aby nespala. Vzpomněla si i na to, jak vděčně se přitiskla k teplé tváři. Objala ho kolem krku…

Zrudla.

Pochopil, nač myslí, a znovu se usmál.

„Spletla jste si mě sice s Robertem, ale i tak to bylo velice příjemné.“

„Proč jste nezachránil také Louisu?“ vyhrkla Eugénie prudce, aby zakryla rozpaky. „Mohl jste ji zachránit.“

Zavrtěl hlavou.

„Mám jen dvě ruce. A ty nesly vás. To kvůli vám jsem byl venku v psím počasí, kdy rozumní lidé nevytáhnou paty z domu. Ne kvůli Louise. Proč bych měl zachraňovat milenku svého bratra?“

„A proč mě?“

Rázem věděla, že to neměla vyslovit. Zablesknutí v očích ji mělo varovat. Pozdě.

Strhl ji k sobě. Divoké oči měla těsně nad sebou. Jeho dech jí horce proudil na hrdlo.

„Vy se ptáte proč? Vy máte odvahu zeptat se proč?“ Chtěla se vzepřít, křičet, uprchnout.

Nestačila víc než otevřít ústa k výkřiku, když se na ně přitiskly jeho rty. Dívala se zblízka do černých zorniček a v hlavě jí začalo hučet. Líbal ji, až zůstala bez dechu, a pak jí přitáhl hlavu na svou hruď. Seděl bez hnutí s tváří zabořenou do jejích vlasů a ona přes hedvábí košile slyšela jeho srdce. Zběsilé údery jí vracela ozvěnou vlastní krev. Bylo to strašné a krásné zároveň. Vůbec se nepokusila vyprostit z těsného sevření. Zapomněla na Roberta i na modlitby. Pochopila, že to byl skutečný polibek. První, který dostala. To je objetí, o kterém četla v knihách. V hlavě měla zmatek. Blízkost bušícího srdce jí vzala klid.

Seděli dlouho bez pohnutí. Údery srdce se postupně zpomalovaly.

Zdvihla hlavu.

Díval se jí do očí. Divoký pohled byl pořád stejný, plál v něm stejný žár jako kdykoli předtím.

Podepřel jí hlavu loktem a pořád se na ni díval. Slyšela o šelmách, které hypnotizují svou oběť pohledem, ale nikdy tomu nevěřila. Teď ano. Nedokázala se ani pohnout, nedokázala uhnout očima, ani když měla černá, divoká světla těsně nad sebou.

Znovu ji líbal, strašně dlouho líbal, až se jí zase rozbušilo srdce.

Teprve pak si Eugénie Christina uvědomila, co se s ní děje, a jemně se vyprostila. Odvrátila hlavu a z očí jí vytryskly slzy.

Seděla zády k němu, ramena v modrém sametu se chvěla potlačovanými vzlyky.

Vzal jí tvář do dlaní a otočil k sobě. Slíbal každou slanou slzu z její tváře. Jeho rty se jí dotýkaly lehce, něžně.

Pak si opřel její hlavu o prsa tak jako předtím.

Eugénie cítila, jak jí jeho hedvábná košile pod tváří vlhne. Slzy proudily a proudily.

Neutěšoval ji. Mlčky jí hladil vlasy, dokud nepřestala plakat.

„Promáčela jsem vám košili,“ řekla pak nezřetelně.

„To nevadí,“ odpověděl hlas nad její hlavou. Pořád se jí zdál ironický. „Hlavně že jste se uklidnila. Pomohl vám ten pláč?“

Neodpověděla.

„Už jste se přestala bát, Eugénie Christino Marie?“

„Nevím,“ zašeptala. Byla to pravda.

„Proč vám říkají Eugénie?“ zeptal se. „Proč ne Christina? Eugénie se k vám vůbec nehodí. Já jsem na vás myslel vždycky jako na Christinu.“

„Vy jste na mě myslel?“

Snažil se pozdvihnout jí hlavu, ale zůstávala sveřepě přitisknutá k jeho košili.

„Myslím na vás už velmi dlouho, Christino. Znám vás už víc než rok. Víte to?“

„Ne,“ hlesla.

„O vašich narozeninách jsem sjel z hor opravdu kvůli vám. Chtěl jsem vás vidět znovu a zblízka. Chtěl jsem se přesvědčit, že jste opravdu tak krásná, jak si vás pamatuji. Poprvé jsem vás viděl ve chvíli, kdy vám Louisa před rokem ukazovala mého bratra a šeptala vám sladké tajemství, o kterém si tou dobou povídalo už celé údolí. Vy jste si mě pochopitelně ani nevšimla. Proč taky? Měla jste oči jen pro svého nastávajícího.“

„To není pravda.“

Zasmál se. Jeho smích byl pro ni ještě pořád něčím novým.

„Vy ho nemilujete, Christino,“ řekl pak už beze smíchu.

„Miluji,“ odporovala. „Vyrostli jsme spolu. Známe se odmalička. Je hodný, milý. Miluji ho,“ opakovala tvrdošíjně.

Cítila, že vrtí hlavou.

„Nemilujete, má drahá. Řekněte mi – toužíte po něm? Toužíte po jeho objetích? Polibcích?“

Zprudka zdvihla hlavu, ale přitiskl ji zase rychle k sobě, aby mu neviděla do tváře.

„Odpovězte.“

„Slušná dívka netouží po takových věcech,“ řekla nesouhlasně, „po svatbě…“

Stiskl jí rameno, až překvapeně zmlkla.

„Ne, Christino. I taková panenská nevinnost, jako je vaše, dokáže toužit, snít. Vždyť vás ani nepolíbil.“

„Políbil,“ odpověděla vzdorně, „dvakrát.“ Cítila, jak se směje, a zdvihla hlavu.

Kousl se do rtu, aby úsměv potlačil.

„Nepolíbil vás,“ řekl, „to muž přece pozná, jestli líbá dívku jako první.“

Snažila se mu vytrhnout, ale bylo to stejně marné jako předtím.

Zpronevěřila jsem se Robertovi, letělo jí hlavou. Spáchala jsem strašný hřích. Dovolila jsem, aby mě líbal cizí muž… Muž, ne chlapec, vybavilo se jí. Trhla sebou.

Pustil ji.

Rychle vstala a otočila se zády k němu. Nohy se jí chvěly tak, že se musela opřít o krbovou římsu. Slyšela, jak Edmond vstal a přešel k oknu. Kradmo se ohlédla.

Jeho vysoká postava, ozařovaná zvenčí slunečními paprsky, se zdála ještě vyšší. Otočil se a zachytil její pohled. Pomalu se vracel zpátky.

„Pořád máte ze mne strach?“ zeptal se. „To opravdu vypadám jako upír?“

„Tak trochu,“ odpověděla, „dole v údolí se o vás povídají hrozné věci.“

„Jaké?“

Zavrtěla hlavou.

„To vám nemůžu říct. Takové věci nemůže slušná dívka opakovat.“

Znovu se kousl do rtu. Nevěděla, jestli tím zakrývá smích nebo zlé slovo.

„Chtěla bych pryč,“ vyhrkla nešťastně. „Slyšíte? Já musím pryč. Kdyby se někdo dověděl, kde jsem strávila tolik dní, byla bych…,“ ulekla se jeho pohledu a zmlkla.

„Tak,“ řekl výsměšně, „v tom to vězí. Strašidelný hrad. Hradní pán se špatnou pověstí a unesená dívka. Zneuctěná nevěsta.“

Zakryla si oči.

„Prosím vás…“

Náhle ji zvedl do náruče. Lehce jako pírko.

„Vy opravdu věříte, že kdybych to chtěl udělat, že byste se mi ubránila?“

Držel ji vysoko ve vztažených pažích, jako by jí chtěl demonstrovat svou sílu.

„V tom případě je vaše naivita stejně velká jako vaše krása.“

Postavil ji na zem a natáhl k ní ruce.

„Máte z nich strach?“ zeptal se. „Ale já jsem vás těma rukama přinesl sem. Stejnýma rukama jsem vás uložil do postele a třel vám zmrzlé ruce a nohy a taky hladil čelo, když jste měla děsivé sny. Nic jste nepochopila.“

Eugénie Christina se třásla jako v horečce.

„Ne že bych nechtěl,“ řekl náhle a divoký úsměv mu přelétl tvář. „Kdybyste byla ženou, myslím opravdu ženou, spala byste mi v náručí hned první noc. Pochybuji, že byste se dokázala ubránit. Žádná to nedokázala – to přece také víte, ne? Tohle vám určitě vyprávěli dole na zámku.“

Zvyšoval nebezpečně hlas, oči mu planuly, pramen černých vlasů mu spadl do čela. Vypadal přesně tak divoce, jak ho líčily stařeny ve vsi.

Rozvíral a svíral dlaně, na které Eugénie Christina hleděla jako uhranutá.

„Těma rukama dokážu zkrotit koně,“ řekl už tišeji, „mohl bych jimi zabít člověka, vyvrátit jakékoli dveře…“ Přistoupil těsně k dívce a položil jí ruce na ramena. Třásly se napětím. „Ale nedovedu ublížit vám, Christino,“ dodal tiše. Přitiskl ji k sobě. Stáli před hořícím krbem dlouho a mlčky.

„V tomto studeném hradě nikdy nespala panna,“ promluvil pak Edmond de Braie násilně klidným hlasem, „vy jste první. Tak jak jste sem přišla, tak také odejdete. I když jste nic nepochopila.“

Oddálil ji od sebe na délku paží a podíval se jí do očí.

„Ještě dnes sejdu do údolí a oznámím na zámku, že jste tady. Živá, zdravá, v pořádku. Zítra pak mohou poslat lidi proházet cestu pro saně. Vrátíte se domů a můžete se s klidným svědomím provdat za Roberta de Rèvigny.“

Prudce ji pustil, tak že ji téměř odstrčil, a než stačila něco říct, vyšel z pokoje.

Kapitola 7 

Den uplynul, brzy se zešeřilo a z mlhavého údolí se připlížila tma.

Eugénie vstala z klekátka. Prochladlá, ztuhlá, s oteklými koleny. Modlila se dlouhé hodiny, ale přesto se necítila dobře. Modlitba ji neočistila, neosvěžila její duši. Zůstala stejně nešťastná jako předtím. Stejně bezradná a rozkolísaná. Chtělo se jí plakat, ale slzy jí vyschly. Chtěla myslet na Roberta, ale nedovedla si vybavit jeho tvář. Stále se jí vtírala jiná, nápadnější, s uhrančivýma očima, kterých se bála a které ji přitahovaly.

Teď teprve začínala chápat, jak naivní byla, když si představovala, že vždycky pozná, co je dobré a co špatné. Nikdy nemusela řešit podobné dilema. Všechno bylo jasné a pochopitelné. Až do dneška. Teď už si nebyla jistá, že všechno, o čem se domnívala, že je špatné, takové skutečně je. To vědomí ji nutilo uvažovat o věcech, které si nikdy nepřipouštěla. Nutilo ji myslet na Edmonda de Braie.

Věděla, že odešel do údolí hned po jejich rozmluvě, a nemohla se ubránit strachu o něho. Cesta byla určitě nebezpečná, ne nadarmo jí Louisa vykládala o lavinách. A ke všemu zase začalo sněžit. Snažila se dohlédnout alespoň k prvnímu průsmyku, ale venku byla neproniknutelná tma. Pokusila se počítat hodiny od odchodu Edmonda de Braie, ale neměla ani tušení, kolik by mohlo být. Velké pendlovky se zastavily hned po poledni a ona je nedokázala natáhnout.

Eugénie přihodila několik polen do krbu a přitáhla si teplý plášť k tělu. Ale neuměla to s ohněm a v pokoji se citelně ochladilo. Za okny hvízdal zimní vítr.

Dívky se začal zmocňovat strach. Pocit, že je sama v tomto děsivém starém hradě, byl zoufalý. Několikrát ji napadlo, že kdyby se Edmond de Braie nevrátil, bez pomoci by tady zahynula. Poprvé si přála, aby tu byl s ní. Dlouho se odhodlávala, než otevřela dveře pokoje.

Zavanulo na ni mrazivé vlhko a černočerná tma. Slabým hlasem se pokusila zavolat, ale ozvěna prázdných chodeb zněla tak strašidelně, že dveře zase rychle zabouchla a opřela se o ně. Statečně bojovala se slzami, které se jí draly do očí. Teď nebyl čas na pláč. Znovu přiložila do krbu a šla se podívat z okna, jestli neuvidí nějaké světlo. Marně. Část nádvoří, kam dohlédla, byla černá stejně jako tma za hradbami. Musela se smířit s myšlenkou, že ji hrabě de Braie skutečně nechal na hradě úplně samotnou. I stařena tajemně zmizela bůhvíkam. Na hradě rozhodně nebyla.

Musela sebrat veškerou odvahu, aby byla schopná vzít svícen a znovu otevřít dveře do chodby. Přinutila se neohlédnout, když za sebou slyšela ozvěnu vlastních kroků. Dotápala do ložnice, kde proležela tři poslední dny a kde hodlala spát i dnešní noc, pokud se jí podaří rozfoukat oheň v krbu. Odpoledne na to zapomněla.

Trvalo jí značně dlouho, než ze skomírajícího ohniště vyrazily plaménky a dřevo začalo praskat. Počkala, až se oheň rozhoří, a pak důkladně přiložila. Práce ji zahřála, ale přesto se velice ráda vrátila do tepla salonu. Bylo tam přece jen útulněji. Schoulila se do lenošky před krbem a podařilo se jí usnout neklidným spánkem, ze kterého se každou chvíli s úlekem budila a úzkostlivě naslouchala. Přihazovala polena do ohně, aby nevyhasl. Do ložnice už se neodvážila jít, spoléhala na to, že dřeva v krbu je dostatek.

Mohlo být kolem půlnoci, když zaslechla odkudsi z dálky tlumené rány. A znovu…

„Jste to vy? Pane de Braie, jste to vy?“

Váhavě natáhla ruku a dotkla se jeho ledové tváře.

„Jděte pryč,“ řekl Edmond zastřeným hlasem, „nechte mě být a jděte pryč!“

Snažila se mu zout boty, ale bylo to nad její síly. Odstrčil ji.

„Nechte mě. Jen co roztaju, svléknu se sám. Proč nespíte?“

Muž namáhavě zvedl hlavu.