Naďa Horáková 

Kronika zapomenutého kněze 

aneb Hříchy na templářské tvrzi v Čejkovicích 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/mobi.cz 

© Naďa Horáková, 2007, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1256-8 (epub) 

ISBN 978-80-279-1257-5 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Věnuji svému milovanému Dušanovi 

Historie je něco, co se nikdy neudálo, 

sepsané někým, kdo při tom nebyl.

Ramón Gómez de la Serna 

Heslo templářů: 

Non nobis, Domine, non nobis, sed nominí tuo da gloriam 

Ne nám, Pane, ne nám, ale jménu svému dej slávu 

Heslo johanitů: 

Defensio fidei et obsequium pauperum 

Obrana víry a služba chudým 

Templáři v českých zemích 

Do českých zemí přišli templáři patrně v roce 1232 za vlády Václava I. Usadili se v Praze a vybudovali zde dvě komendy – pražskou a uhříněveskou. Další komendy vznikly na Moravě – Jamolice, hrad Templštejn, Vsetín s hradem Freundsberk a Čejkovice. Ve Slezsku patřila templářům Malá Olešnice. Komendy spravovaly dvory, kostely a vsi ve svém teritoriu.

Roku 1292 se na Moravě objevuje jméno rytíře Ekka jako komtura komendy čejkovické. Postupně se stává komturem i obou pražských komend a konečně je jmenován jako zemský komtur pro Čechy, Moravu a Rakousko. A právě komtur Ekko přenesl hlavní sídlo z Prahy do moravských Čejkovic. Tento krok byl zřejmě čistě praktického rázu, protože templáři vlastnili nejvíce zboží právě na Moravě a také v okolí nedaleké Vídně.

Konec templářů v českých zemích nebyl nikterak dramatický. Templáři stíháni nebyli. Roku 1312 předali veškerý svůj majetek johanitům. Pravdou však zůstává, že například právě bohaté Čejkovice skončily v rukou Jindřicha z Lipé. Zdá se tak, že se johanité stali prostředníkem mezi královskou pokladnou a vlivnými šlechtici.

Prolog 

Konec dubna léta Páně 1312 má k idyličnosti daleko. Nervozita panuje v celé Evropě. Zrušení templářského řádu stabilitě nepřidalo a všechny vzrušuje otázka, jak že papež Kliment V. poručí naložit se zbylým templářským majetkem. A přestože papež stále váhá, mocní rozehrávají hru, stejnou po staletí, jak urvat co nejvíce pro sebe. Nejinak tomu je i v Českém království. Mladičký král Jan Lucemburský sedí sotva rok a půl na českém trůně a zdá se, že je zatím tvárným materiálem v rukou svých rádců, své ženy královny Elišky i svých odpůrců.

Jindřich z Lipé, jeden z nejmocnějších mužů království, se zlobí. Byl odstaven na vedlejší kolej, a jak to vypadá, dlouho neuslyší cinkat zlato plynoucí z urbury.

Berthold z Hennebergu, králův rádce, nechce problémy; je si dobře vědom svých minulých pochybení, jež je králi neradno připomínat.

Templářský komtur Bohumil trucuje a svěřuje pergamenům svůj hněv i svou naději. Zemský templářský komtur pro Čechy, Moravu a Rakousy Ekko vyčkává, ostatně jako již pět let, kdy 13. října 1307 byl odstartován ve Francii proces s jeho francouzskými bratry. A celých dvacet jedna let, kdy hlídá řeřavé tajemství přivezené z Akkonu. Čtyři odhodlaní, schopní muži je už dostatečně velká síla, aby uspořádali své životy k obrazu svému a koneckonců i pošimrali dějiny. A co jiného by si prozřetelnost přála, když svedla jejich cesty pěkně v závětří stranou oficialit. Vždyť i ty nejkřupavější housky vykynou nejlépe ve tmě a v teploučku zápecí. A co tihle milí páni v tichoučku čejkovické templářské komendy uhnětou, vyválejí a upečou, zamotá hlavu dalším pokolením na stovky let dopředu.

Když se boří zaběhaný řád světa, dějí se věci, které se běžně nestávají a na které by dřív nikdo ani nepomyslel. Mění se i lidské osudy. Lidská vůle pak může spojit na cestě dalším životem lidi, kteří by jindy byli za tato spojení odsouzeni a potrestání. Ovšem když se kácí les, lítají třísky.

Kreuz 

Bylo krátce před setměním, když rytíř Gabriel zabušil ze sedla svého hnědáka na bránu tvrze ve vesnici Kreuz. Tvrz byla malá, žádná věž či obranný příkop. Obyvatele chránily jen pevná plášťová hradba a robustní okovaná brána.

V bráně se otevřelo malé strážní okénko a ve výřezu se objevila hlava asi patnáctiletého chlapce. Sjel Gabriela podezřívavým pohledem, ale když uzřel černý plášť a kříž johanitů, ihned pootevřel bránu.

Gabriel vjel na dvůr. Velká sýpka, stodoly a chlévy naznačovaly, že i když je tvrz malá, rozhodně nepatří k chudým. Ostatně tvrz stála v jedné z nejúrodnějších a nejteplejších oblastí jižní Moravy. To si Gabriel uvědomil hned, když do tohoto kraje vjížděl. Byl konec dubna a pole se již zelenala svěžím obilím a kopce osázené vinnou révou přímo ponoukaly k představám o zlatavém moku.

Chlapec úslužně podržel koně, aby mohl rytíř pohodlně seskočit. Jakmile se Gabrielova noha dotkla země, vyšel ze dveří domu velmi starý muž. Bylo mu jistě přes osmdesát, ale vypadal stále impozantně a čišela z něho energie.

„Vítej, rytíři,“ řekl stařec.

„Jsem Gabriel, podmaršál v ivanovické komendě, pane Thorlaku,“ představil se mladý johanita.

„Stačí Thorlaku,“ odpověděl stařec, čímž naznačil, že si nepotrpí na žádné oficiality. „Pojď dovnitř. Přech se o tvého koně postará.“

„Přřřech?“ podíval se Gabriel na chlapce.

Thorlak se usmál a okamžitě začal mluvit německy. „To je pravnuk mého staršího bratra. A odkud jsi ty? Mluvíš dobře česky.“

Gabriel předal uzdu Přechovi a následoval Thorlaka do domu.

„Jsem z Gabriel z Grundau. Je to malý dvorec u Haimbachu. Ale matka byla Češka, pocházela z Červené Lhoty,“ odpovídal v chůzi. „Tady v království jsem jen krátce.“

V síni ho Thorlak usadil u stolu, na němž již byla přichystána večeře. Studená srnčí pečínka, placky a džbán s vínem.

„Nežijete si tu špatně,“ podotkl Gabriel. „Víno k večeři jako při panské tabuli?“

„Bylo by smutné, kdybychom si ho nemohli dovolit,“ odpověděl Thorlak s úsměvem a zapálil svíci ve svícnu na stole. „Neboj se, našeho převora jsem nikdy neošidil ani o kapku.“

Gabriel si nalil víno do poháru a žíznivě se napil. Bylo silné a dobré.

„Co tě k nám přivedlo?“ zeptal se Thorlak zvědavě.

„Většinou jezdíte až po žních. Ale podmaršála jsem tu ještě nikdy neviděl. Ty se přece staráš o jiné věci!“

„Nepřijel jsem na vizitaci hospodářství,“ odpověděl Gabriel.

„Oh, to je zlé,“ pohladil si Thorlak bradu. Jeho hlas však zněl potměšile. Popošel ke krbu a začal rozdělávat oheň.

„Je mi zima. Údy už chtějí své. Je mi pětaosmdesát.“

Gabriel jedl. Pečínka byla výborná. Zřejmě i zvířatům se v tomto koutě Moravy žije dobře. Šťavnaté maso se v ústech přímo rozplývalo.

Než dojedl, plameny v krbu již hbitě olizovaly smolná polena a příjemné teplo naplňovalo setmělou místnost.

„Tak s čím přicházíš, Gabrieli?“ popoháněl ho Thorlak, který viděl, že mladý johanita je poněkud rozpačitý a neví, jak začít.

„Náš převor mě poslal, abych prověřil stav tvrze,“ lezlo z Gabriela neochotně. Nechtěl Thorlaka rozčílit. „Chtějí tady vybudovat samostatný řádový dům.“

Gabriel si oddechl. Bylo to venku.

„Hm, tak tě převor poslal na výzvědy, jestli už brzy nenatáhnu brka,“ řekl Thorlak skoro potěšeně.

„Ne…“ oponoval Gabriel. „Přece je jedno…“

„Nic není jedno, chlapče,“ řekl Thorlak klidně. „Jsem jeden z nejstarších johanitů v zemi, bojoval jsem u Akkonu, celý život jsem zasvětil řádu. Převor se neodváží vystoupit proti mým zájmům v Kreuzu. Ale už pěknou řádku let je rozmrzelý. Už dávno bych měl být pod drnem a ne tu stále strašit a kazit plány řádu s Kreuzem.“

„Jaké to bylo u Akkonu?“ zeptal se Gabriel zvědavě. Legendu o ztrátě poslední državy křižáků ve Svaté zemi znalo každé malé dítě.

„Je to dvacet jedna let,“ zavzpomínal Thorlak. „Myslel jsem, že Akkon bude mé útočiště na stará kolena a že spočinu ve svaté půdě.“

Odmlčel se. Zřejmě nechtěl vzpomínat na dobu, kdy musel Akkon opustit a vrátit se do Evropy.

„Jak jste se dostali sem do Kreuzu?“ chtěl vědět Gabriel.

„Přišel jsem sem jako malé dítě,“ vyprávěl Thorlak a upřel oči do ohně. „Můj otec byl nejmladší syn drobného šlechtice z Bavor. Jeho nejstarší bratr zdědil rodnou tvrz a prostřední bratr se dal k johanitům. A právě on mému otci nabídl, aby odešel osazovat vesnice na Moravu. Otec přijal a díky vlivu svého bratra se tady v Kreuzu stal svobodným rychtářem a nájemcem a spravoval vesnici pro johanity.

Když jsme sem přijeli, vesnice tu už stála. Moravané jí říkali a stále říkají Mutěnice. My jsme ji pojmenovali Kreuz, česky Kříž, na paměť toho, že patří johanitům. Tehdy, na počátku, tu bylo jen pět lánů. My z Bavor jsme osadili dalších dvacet lánů. Naše rodina vybudovala tuhle tvrz. Původně tu stálo pouze dřevěné hradiště.

Když jsem dospěl, odešel jsem do Svaté země bojovat pod johanitským křížem proti nevěřícím. Prožil jsem tam celý mužný život.“ Thorlak povzdechl. „Nikdy jsem si nemyslel, že Kreuz ještě někdy uvidím. Když pak Akkon padl, byl jsem už moc starý na nové začátky. Bylo mi šedesát čtyři, a tak jsem se vrátil sem, domů. Byl jsem zraněný a chtěl jsem ležet v zemi, v níž leží mí rodiče, když už mě nepřijala Svatá zem. Přihlásil jsem se u ivanovického převora a on mě pověřil správou Kreuzu. Krátce předtím zemřel můj starší bratr, který zdědil úřady po našem otci.

Tehdy jsem vypadal hrozně a zdálo se, že dlouho nevydržím. Možná i to pohnalo převora k tomu, aby mně správu Kreuzu svěřil. Již před těmi dvaceti lety se mluvilo o tom, že chtějí v Kreuzu zřídit komendu.“

„Převor si tě váží,“ řekl Gabriel. „Tvoje rodina dostane výměnou za tvrz nový statek, samozřejmě svobodný.“

„Papež zrušil templáře,“ odbočil náhle Thorlak. „Má snad tvá návštěva něco společného s jejich koncem?“

Gabrielovi poklesla čelist. Byl překvapený, že se tahle informace ke starému muži již dostala.

„Jezdí za mnou z Čejkovic templář Lucián,“ vysvětloval Thorlak. „Občas se za mnou zastaví i komtur Ekko.“

„Ty znáš zemského komtura templářů?“ podivil se Gabriel.

„Já ho znal ještě jako bratra Ekharda, když jsme společně bojovali u Akkonu,“ usmál se Thorlak. „A náš převor dobře ví, že jsem s Ekkem v dobrých vztazích!“

Gabriel sklopil oči. Nemohl starému muži lhát. Zřejmě věděl víc, než on sám.

„Jsou to supi,“ řekl Thorlak.

„Kdo?“ nechápal Gabriel.

„Ivanovický převor i velmistr ve Strakonicích,“ odpověděl Thorlak. „Či snad nevíš, že se proslýchá, že prý chce papež předat templářské majetky právě nám, johanitům?“

„Ano, šušká se to,“ připustil Gabriel.

„Tak proč by převor budoval novou komendu tady v Kreuzu, když pár mil dál v Čejkovicích mu má do klína spadnout bohatá tvrz budovaná již osmdesát let?“

„To nevím,“ řekl Gabriel popravdě.

„Převor je šetrný,“ řekl Thorlak. „To je velmi podivné, že by vyhazoval peníze za zbytečnou stavbu. V tom bude něco jiného!“

Gabriel pokrčil rameny.

„Co víš o templářském pokladu?“ blýskl stařec potutelně očima.

Gabriel opět sklopil víčka. Pochopil, že ho stařec prohlédl.

„No, chlapče, chraň si záda,“ řekl Thorlak. „Připletl ses do vysoké hry.“

Gabriel se na něho překvapeně podíval: „Nějak ti nerozumím.“

„Komtur Ekko po nástupu Lucemburka na trůn vyklidil pole,“ vysvětloval Thorlak. „Stáhl se do Čejkovic. Ale to neznamená, že nemá vliv. Spousta šlechticů mu je zavázaná. Nepodceňuj ho. Vždycky dokázal, aby bylo po jeho. A i teď se o sebe a své muže postará. A ty mu v tom nezabráníš. Spolupracuj s ním, jinak tě to semele.“

„Děkuju za radu,“ řekl Gabriel poněkud překvapeně.

„No nic, jistě jsi unavený,“ vstal Thorlak a ukončil rozmluvu.

Gabriel přikývl. Víno a teplo navodily příjemnou únavu. Vždyť byl celý den na koni. Thorlak ho zavedl do malé místnosti, již někdo zřejmě obýval. Teď však byla prázdná a lože bylo připraveno.

„Dnes přespíš tady,“ řekl Thorlak. „Zítra tě přestěhujeme. Máme tady jednu prázdnou místnost. Je určena pro hosty, ale ženské v ní skladují byliny a houby. Musí ji vyklidit. Už dlouho se u nás na delší dobu nikdo nezdržel, a ty asi zůstaneš nějaký čas.“

„Asi ano,“ přikývl Gabriel.

Thorlak ho nechal samotného. Gabriel se svlékl a ve lněném johanitském prádle ulehl do postele. Přikryl se houní. Sám nevěděl, jak dlouho se zde zdrží.

Byl unavený, ale spánek na sebe nechával čekat. Přemýšlel o Thorlakovi. Ivanovický převor se velmi mýlil, když o něm mluvil jako o popleteném starém muži žijícím v zapadlém Kreuzu poblíž uherské hranice. Zřejmě ho již léta neviděl a předpokládal, že tak starý člověk ani jiný být nemůže. Thorlak sice rád mluvil a rád se poslouchal, ale rozhodně byl informovaný víc, než převor předpokládal. Gabriel jen nechápal, proč mu Thorlak radil, aby si kryl záda. On dostal od převora přece jen jednoduchý úkol. Hlídat templáře v Čejkovicích.

Pověst o tom, že templářský velmistr Jakub Molay dal před svým zatčením odvézt z Paříže veškeré cennosti, hotovost i dokumenty, obletěla celý křesťanský svět. Všichni léta pátrají, kde ty poklady nechal ukrýt. Francouzský král Filip Sličný zuří, až se jeho krásná tvář stahuje do nehezkých grimas. Ani po pěti letech nedosáhl toho, aby templářské cennosti naplnily jeho pokladnu. A teď, zdá se, mu mezi prsty proklouzne i zbylý majetek templářů ve formě komend, hradů a panství.

Papež Kliment V. se podle všeho vzchopil k odporu, a přestože právě on pohřbil na Filipův nátlak templáře, nedovolí, aby veškerý jejich majetek byl matce církvi uzmut. Odevzdá templářské zboží do rukou johanitů, spolubojovníků templářů za kříž.

Gabriel neměl za úkol hledat poklad templářů. Ostatně Morava je příliš daleko od Paříže. Musí jen zajistit, aby komtur Ekko neodvezl z čejkovické komendy žádné zboží. Aby vše zůstalo k dispozici johanitům, pokud papež opravdu tento převod potvrdí. Johanité najali v Čejkovicích špehy, kteří hlídali každý pohyb kolem tvrze. Převor měl obavy, aby ho komtur Ekko nevyšplouchl podobně jako velmistr Molay krále Filipa Sličného. Thorlak měl pravdu. Ivanovický převor byl šetrný a oparný.

Teď však měl Gabriel pocit, že mu převor neřekl všechno. Že se tady děje víc, než mu bylo sděleno.

Gabriel nedávno oslavil dvacáté sedmé narozeniny. Od svých dvanácti let žil v johanitském klášteře v Haimbachu poblíž Špýru a učil se zde číst a psát a stal se z něho vzdělaný mladík, i když ani meč a koňské sedlo mu nebyly cizí. Ty miloval neméně a díky své odvaze a chytrosti se postupně vypracoval a získal místo pomocníka u maršála, vojenského správce řádu. Nejprve měl na starosti koně, pak zásobování a zbraně a následně se dostal do úzkého nejvlivnějšího kruhu, který dohlížel na kázeň v řádě a řešil otázky bezpečnosti. Před půl rokem ho však náhle haimbašský převor vyslal do Ivančic, kde měli johanité také svou komendu. Prý je čas jít na zkušenou do světa, a protože umí česky, půjde do Čech. Tušil, že jde o něco jiného. Převor byl nervózní. V Čechách se zřejmě něco dělo. Ale dodnes nepochopil, proč převor vyslal jeho a právě na Moravu.

Gabriel uměl česky výborně, a to díky své matce a také díky českým johanitům, kteří v Haimbachu žili. Zrazoval ho pouze nepatrný cizí přízvuk, který dobrému pozorovateli nemohl uniknout.

Byl i literárně nadaný. Jeho básně, ať už v němčině či latině, opěvující johanity oblíbenou patronku svatou Kunhutu obdivovali haimbašští mniši bez rozdílu postavení. Dokonce se mu dostalo pochvaly od samotného převora, že tak výborného veršotepce v klášteře ještě nikdy neměli. A navrch k tomu se měl prý vyjádřit i velmistr pro Teutonii, že takový všestranný mladý muž by se mu hodil v jeho družině.

Všichni předpovídali Gabrielovi závratnou kariéru v nejvyšších johanitských kruzích. Synu chudé vdovy po nevýznamném říšském ministeriálu se dostane takové pocty! Ostatně nic neobvyklého. Nejen ušlechtilá krev, ale také schopnosti zaručovaly vzestup a výnosná obročí.

Štěstěna však byla zřejmě jiného mínění, a tak ztepilého a chytrého johanitu poslala z říše na zapadlou Moravu, kde dávaly, podle Gabrielova mínění, lišky dobrou noc.

Ráno se rytíř Gabriel vydal na obhlídku okolí Kreuzu. Vesnice se zdála být bohatá. Vinohrady, pole, louky, rybníky, lesy, to vše ukazovalo na promyšlený způsob hospodaření. Plužina byla úrodná, o čemž svědčily velké domy, z nichž se ves skládala.

Pětadvacet osazených lánů hovořilo za vše. Tři velké dvory o dvou lánech patřily nejbohatším sedlákům, kteří, jak Gabriel pochopil, patřili do Thorlakovy rodiny. Samotná tvrz obhospodařovala tři lány a soudní pravomoc Thorlakovi jistě vynášela další peníze. Nyní se již Gabriel nedivil, že převor stál o založení nové komendy. Řady johanitů se brzy rozrostou. Vždyť již nyní se v říši hlásili k johanitům mniši z rozpuštěného templářského řádu. Bylo povinností johanitů se o své nešťastné bratry v Kristu postarat nejen kvůli nařízení papeže, ale také z křesťanské lásky. Převor nepochyboval, že i templáři z Čech a Moravy přejdou k nim. Gabriel vyjel z hranic Kreuzu a dal se cestou k Čejkovicím. Bylo příjemné teplo a svěží vánek přinášel mokrou vůni trávy. Mírně zvlněná krajina, když se ocitl na kopci, mu otvírala pohled do nesmírné dálky. Viděl až vrchy Pálavy. Poznal už spoustu krajin, hory, roviny, vrchoviny, ale tato pahorkatina, v níž se nacházel, měla neobyčejné kouzlo. Rozhlédl se z koně na všechny strany. Až nyní pochopil, že stojí někde v centru neuvěřitelné oblasti. Ze sedla svého koně viděl na míle daleko na všechny světové strany. Celý horizont v podobně kruhu lemovaly kopce a hory, z nichž dokázal pojmenovat Chřiby, Pálavu a Bílé

Karpaty. Nádhera, povzdechl si.

Když se pokochal modrými dálkami, pobídl koně a rozjel se.

Čejkovice 

Překvapeně upřel své zraky na terasovitou vyvýšeninu, která se objevila, jakmile projel úvozem. Ovál templářské tvrze, která se na ní rozkládala, vypadal úchvatně. Zvláště když si člověk uvědomil, jaké bohatství může ukrývat. Sídlo zemského komtura pro Čechy, Moravu, Rakousko, nejvýznamnější templářský konvent v těchto zemích, nacházející se na prastaré jantarové stezce, bylo impozantní. Mohutné hradby, tak příznačné pro templářská opevnění, vzbuzovaly úctu a současně zasévaly nezasvěcenému kolemjdoucímu do mysli podezření, že templáři ve svých pevnostech opatrují nějakou vzácnost.

Tvrzi dominovala vysoká čtyřhranná věž a jednopatrový kamenný palác na jihozápadě. Zbytek staveb tvořily sýpka a hospodářské budovy. Vstup do tvrze na severovýchodě chránila bytelná brána a před ní dřevěný most překlenující příkop, který obkličoval pevnost ze všech stran. Několik rybníků nacházejících se pod tvrzí jen podtrhovalo její malebnost a dojem nedobytnosti.

Na jižní straně v podhradí se rozkládalo rozlehlé tržiště obklopené několika dřevěnými stavbami, zřejmě příbytky služebné čeledě. O pár desítek metrů níže stál farní kostel svaté Kunhuty, patronky oblíbené nejen u johanitů, ale i u původních bavorských osadníků. Kostel navštěvovali vesničané a obyvatelé tří svobodných dvorů v plužině Čejkovic. Templářští bratři měli samozřejmě k dispozici v pevnosti ještě vlastní kapli, zasvěcenou Panně Marii. To všechno se dověděl od ivanovického převora, který byl s komturem Ekkem v celkem dobrých vztazích.

Gabriel sjel z kopce. Vesnice byla vzdálená ještě půl míle. Neměl v úmyslu do ní vjet. Chtěl si jen prohlédnout hospodu, která stála asi čtvrt hodiny cesty od počátku severního okraje vesnice, a tedy i od tvrze.

Hospoda bylo velké stavení s přilehlými hospodářskými budovami, stojící uprostřed luk, které na východě přecházely v osetá pole. Vlastně to byl dvorec a podle jeho rozlehlosti, sýpky a chlévů Gabriel usoudil, že jeho majitel má k dispozici alespoň dva lány půdy. Plot dvorce na severu chránila řada mohutných dubů, jejíchž rozložité koruny poskytovaly stín, ale také zabraňovaly nepovolaným očím, aby z kopce nad vesnicí sledovaly, co se na dvoře děje.

Gabriel vjel do dvora otevřenou branou, na jejímž jednom křídle byl namalovaný dub a korbel. Hospoda U Dubu byl příznačný název. Seskočil z koně a uvázal ho u napajedla plného vody, které stálo uprostřed tohoto prvního dvora. Za plotem a nyní zavřenou bránou byl další dvůr, ten nebyl pro hosty hospody přístupný.

Gabriel nechal koně, aby se dosytnosti napil, a vešel úzkými dveřmi do domu. Krčma byla malá a temná místnost, ale kupodivu byla čistá. Tři stoly a židle ze světlého dřeva byly vydrhnuté kartáčem a pískem. Přímo z místnosti vedly do patra schody. Tam se patrně nacházely pokoje pro pocestné, v zimě vytápěné komínem krbu, který krčmě dominoval.

Gabriel se posadil a čekal, až někdo zjistí, že mají hosta. Upřel oči na dveře, které vedly dále do domu. Po chvíli se za nimi ozvaly šouravé kroky, zaskřípěl klíč v zámku a dveře se otevřely. V nich se objevil starý muž. Už na první pohled bylo zřejmé, že má bezvládnou levou ruku. Starý muž přejel Gabrielův johanitský plášť, ale nedal najevo žádné pocity. Host jako host. Přesto Gabriel věděl, že ještě než odjede zpátky do Kreuzu, budou templáři v tvrzi o jeho pobytu zde vědět. Ostatně neměl v úmyslu se skrývat, právě naopak.

„Čím můžu posloužit, pane?“ uklonil se muž.

„Dám si korbel piva,“ řekl Gabriel.

Muž pokývl hlavou a opět zmizel za dveřmi.

Po chvíli se dveře otevřely a muž přinesl korbel piva. Položil ho před Gabriela a sám si sedl na stoličku u dveří. Sklopil hlavu, díval se do země a čekal, jestli host nebude mít další přání.

Gabriel se napil. Rád by se starcem zapředl rozhovor, ale ten evidentně neměl zájem.

Gabriel tedy vypil korbel na pár loků. Pivo bylo slabé, ale osvěžilo. Pak vstal, nechal na stole peníz a odešel. Stařec na stoličce se ani nepohnul.

Venku slunce Gabriela oslepilo, takže osobu, která stála u jeho koně a plácala ho po krku, viděl rozmazaně přivřenýma očima. Přesto okamžitě věděl, že stařec nezahálel.

„Co tě sem přivádí, bratře?“ zeptal se přátelsky mladý muž zahalený do bílého pláště s červeným křížem na rameni.

Byl o něco mladší než Gabriel, ovšem stejně vysoký a urostlý. Oba zdobily plavé vousy. Gabriela i plavé kadeře. Templářovu lebku pokrývaly také světlé vlasy, ale krátké. To bylo proti templářskému řádu. Templáři nosili holé lebky a velmi si na tom zakládali. Muž ještě neodložil templářský šat, ale již bylo zjevné podle vlasů, že má v úmyslu odejít do světského života.

„Jsem v Kreuzu u Thorlaka,“ řekl Gabriel. „Jen jsem se jel podívat po okolí a cesta mě zavedla sem.“

„Jmenuji se Lucián,“ představil se templář. „Komtur Ekko tě zve k nám do tvrze.“

„Lucián?“ zaváhal Gabriel. Věděl, že to jméno už slyšel.

„Á, ty jezdíš za Thorlakem. Říkal mi o tobě.“

„Ano, známe se dobře,“ přikývl Lucián. „Vypráví mi, co zažil ve Svaté zemi. Jsou to úžasné věci.“

„Hm, jistě to musí být zajímavé,“ připustil Gabriel a představil se.

„Až se ti to bude hodit, přijeď za komturem Ekkem,“ požádal Lucián.

„Jistě,“ souhlasil Gabriel. „Řekněme pozítří?“

„Dobře, předám tu zprávu komturovi,“ odpověděl Lucián.

Otočil se, nasedl na svého koně a beze spěchu vyjel ze dvora.

„Pane,“ ozvalo se Gabrielovi za zády a vzápětí se v jeho zorném poli objevil blahobytně vyhlížející tlouštík kolem padesátky.

„Jsem zdejší rychtář Drslav,“ řekl. „Hospoda i statek patří mně. Kdybys tu chtěl někdy přespat, jsem ti k službám.“

„Děkuji, ale nebude to třeba,“ odpověděl Gabriel.

„No, já jen abys o tom věděl, pane,“ lísal se rychtář.

„Templářům jsem vždycky dobře sloužil.“

Gabrielovi se ten muž nelíbil. Bylo zřejmé, že má své informace a snaží se zalíbit i případným novým majitelům. Gabriel jen přikývl, že to bere na vědomí.

Odvázal svého koně od napajedla a vyvedl ho ze dvora.

Kráčel vedle něho po cestě zpět do Kreuzu.

Na úpatí kopce odbočil z hlavní cesty na sotva znatelnou pěšinku, která zalesněný kopec lemovala po jeho obvodu. Tušil, že ho zavede opačným směrem, než je Kreuz, ale chtěl trochu poznat zdejší krajinu. Možná se mu to jednou bude hodit. Svůj dnešní úkol splnil. Dal najevo všem špehům, které ivanovický převor najal, že si svou odměnu mohou vyzvednout na určeném místě ve stanovenou dobu.

Gabriel šel stále vedle koně a nechal se laskat příjemně teplými paprsky pozdně dubnového slunce. Stezka ho dovedla až k dalšímu kopci a vinula se vzhůru až k jeho vrcholu. Sliboval další krásný rozhled. Gabriel nechal koně popásat se pod kopcem a sám pokračoval lesem na vrchol kopce. Rozhled z vrcholu byl opravdu úchvatný. Kopec se svažoval do roviny luk a polí. V dálce jako hříbek v zeleni vzrostlého ozimu a luk dřepěl dvorec. Šatrapky, třílánový svobodný statek patřící starému moravskému rodu Šekviců. Věděl to od převora. Šekvičtí se dostali do područí templářů, když řád získal Čejkovice od Oldřicha ze Spanheimu za vojenskou pomoc králi Václavu I. Ostatně i johanité byli za stejnou podporu odměněni vedlejší vesnicí Mutěnice. Oldřich podaroval oba řády stejně, zřejmě aby nevyhrocoval jejich staletou rivalitu.

Zatímco johanité svým centrem na Moravě učinili Ivanovice a nyní hrad Orlovice a Mutěnice, neboli Kreuz, zůstaly jen jednou z poddaných vesnic, templáři naopak tohoto daru využili a zřídili v Čejkovicích komendu, která se za Ekkova preceptoriátu stala střediskem pro Čechy, Moravu i Rakousko.

Šekvičtí, i když Šatrapky patřily k čejkovickému zboží, nikdy templářskou vládu neuznávali. Byli sice svobodní a neplatili daně, avšak templáři měli právo vyzvat muže ze dvorce k službě ve zbrani v době ohrožení majetku či řádu. Templáři je považovali za svobodné sedláky. Samotní Šekvičtí se titulovali jako zemani, kterýžto titul prý dostal před mnoha léty jejich předek Zdeněk Šekvic za službu panovníkovi. Pergamen na to ale neměli a žili spíše jako sedláci, i když byli bohatí.

Podle zvědů, od kterých měl převor čerstvé zprávy, se na statku něco dělo. Před necelým měsícem se náhle ztratil Jan Šekvic, jediný dědic statku. Převor byl znepokojený. Vypadalo to, jako by se Jana Šekvice někdo zbavil. Možná to byli právě templáři! Možná přišel Jan na některé z jejich tajemství! A vypátrat, co se s Janem Šekvicem stalo, byl další z Gabrielových úkolů.

Z jeho rozjímání ho náhle vytrhl jezdec, který se objevil na úpatí kopce. Byla to žena. Seděla na neosedlaném koni, oděná jen v jednoduché lněné kytlici, která se jí vyhrnula až na stehna. Vlasy měla spletené do jediného světlého copu, omotaného kolem hlavy. Prosvištěla kolem jako blesk a dala se stezkou, která se napojovala na cestu k Šatrapkám. Uvědomil si, že se patrně nachází na pozemku patřícím k tomuto dvorci a že ženin úbor svědčí o tom, že si je jistá svým soukromím.

Gabriel nebyl o poměrech v Šatrapkách více zpraven, nevěděl tedy, kdo ta žena je. Určitě jí bylo přes dvacet, a i když neměla hlavu pokrytou zavitím, účes vypovídal o tom, že je vdaná. Z dálky nedokázal postřehnout její tvář, ale držení těla a její pohyby naznačovaly, že ta žena musí být krásná.

Díval se za ní a obrátil se k odchodu až tehdy, když jezdkyně zmizela ve dvorci. Zamyšleně se vracel do Kreuzu. Přemýšlel, jak to zaonačit, aby mohl Šatrapky navštívit a zjistit, co se tam děje.

Čejkovice, templářská tvrz 

Zemský komtur Ekko, v jedné ruce drže louči, sešel do sklepení tvrze. Bylo rozlehlé, chodby se zdály labyrintem. Ekko přešel vchod do chodby, jíž se dalo nepozorovaně opustit tvrz. Její východ byl umně zamaskován a nacházel se několik mil od Čejkovic.

Zastavil se až u nenápadných malých dvířek. Vytáhl klíč a otevřel je. Louče ozářila nevelkou kamennou celu. Na prostém oltáři stál dřevěný relikviář kovaný patrně stříbrem, nyní již zašlým.

Ekko zapálil loučí dvě tlusté svíce, které stály po stranách relikviáře. Louči zastrčil do kovového držáku před dveře, aby nečadila v malé místnosti. Přistoupil k truhlici a otevřel ji. Zkontroloval její obsah. Drahocenná relikvie byla v pořádku. Opatrně uchopil přihrádku, v níž ležela, a nadzvedl ji. Pod ní se objevilo další patro. Ukrývalo látku, v níž bylo cosi zabaleno.

Ekko položil vrchní přihrádku vedle truhlice a položil dlaň na pevnou barevnou látku se saracénskými motivy. Byla suchá. To ho uspokojilo. Pergamenové svitky, které chránila, netrpěly. Vrátil přihrádku do relikviáře a opět jej zavřel.

Trezor pro relikviář a jeho obsah byl konečně vybudován. Ekko věděl, že je nejvyšší čas tam truhlici převézt.

Dvacet let dlela tady ve vlhkém podzemí, a přestože komtur o její obsah úzkostlivě pečoval, nebyl to ten nejvhodnější úkryt ani pro relikvii, ani pro svitky.

Měl by relikviář a několik dalších věcí odvézt do bezpečí co nejdříve. Pokud tvrz získají johanité, nesmí do jejích rukou nic z toho padnout. Patrně by poklad, který tolik let ochraňoval, předali papeži. Jako výkupné, jako ujištění o své loajalitě ke Svaté stolici. Jejich obavy, aby je nepotkal stejný osud jako bratry templáře, byly zjevné. Přesto však jako by mu něco říkalo, aby nespěchal, že se najde lepší úkryt, než je před rokem tajně koupená tvrz v říši.

Ekko dveře pečlivě zavřel, schoval klíč pod kabátec a vrátil se do svého pokoje. Byl obrácený k jihu, takže okno propouštělo dostatek světla na pracovní stůl přistavený pod ním. Vedle stála velká truhlice, do níž by se pohodlně vešel dospělý muž. Pamatovala mnoho. Ekko ji otevřel dalším klíčem a vytáhl z ní knihu. I na ní zapracoval zub času. Položil ji na stůl a přitáhl si k němu židli, aby se mu pohodlně četlo. Otevřel ji. Už jen samotný název by způsobil poprask v celém křesťanském světě. Podstata Vesmíru a Tajná cesta do Zlaté země.

Bratr Dismas, který tuto knihu napsal, tvrdil, že jednou skončí na hranici. Mýlil se, ale jen trochu. Padl u Akkonu, ale spousta jeho spolubratří později uhořela na hranicích z francouzských polen.

Stařičký Dismas položil život při obraně města, přestože celý život strávil v kamenné cele, v níž pracoval. Svitky nyní schované tady dole v podzemí znal dopodrobna. Řečtina, hebrejština a aramejština z počátků křesťanství. Naučil se je od starého židovského mudrce. Třicet let Dismas svitky zkoumal a psal k nim pojednání. Další léta pak on i velmistři templářů drželi v naprosté tajnosti to, co kdysi objevili templáři – zakladatelé Šalamounova templu v podzemí. Moc dobře si byli vědomí, co by se rozpoutalo, kdyby se obsah svitků donesl k nepovolaným uším.

Ať Ekko posledních pět let od 13. října 1307, kdy byl zatčen velmistr Molay, přemýšlel, jak přemýšlel, vycházelo mu z toho jedno. Templáři své tajemství neuchránili. Někdo se musel prořeknout. Někdo musel zjistit, čím se vzdělaný Dismas roky v Akkonu zabýval, a poslal to dál. Ale kdo?

Ekko položil ruku na knihu a pohled upřel na obrovskou truhlici po své levici. Její ebenové dřevo přivolalo vzpomínku, kdy ji poprvé před dvaceti jedna lety uviděl. Bitva zuřila již několik dní a již několik dní vědělo křesťanské osazenstvo Akkonu, že se nestane žádný zázrak. Osm set rytířů a čtrnáct tisíc pěšáků nemohlo město proti několikanásobné přesile zuřivých nevěřících ubránit. Templářský velmistr Guillaume de Beaujeu padl. A templářský maršál Peter de Sevrey, který podle regulí nahradil mrtvého velmistra v čele řádu, nemohl už déle vyčkávat. Musel se postarat o templářský poklad a dokumenty. Hlavní část pokladu odvezla templářská galéra do Sidonu. Ovšem nejcennější věci jejím stěžňům maršál nesvěřil. Rozhodl se, že se tyto cennosti musí dostat do Evropy, nejlépe do bezpečí pařížského Templu. Zavolal Ekka a pět dalších rytířů, kteří byli lehce zraněni, ale stále byli schopní boje, do podzemí jejich řádové kaple. A právě tam tuto truhlici Ekko uviděl. Teprve tehdy se Ekko dověděl, co dříve skrývalo podzemí Šalamounova templu v Jeruzalémě a poslední léta i templářská kaple v Akkonu. Cennost nejdražší. A právě o ni se měl Ekko na příkaz maršála postarat. On a bratr Dismas ho v krátkosti, jeho jediného jako velitele skupiny, poučili o tom, co svěřují do jeho péče. Posvátná bázeň se zmocnila Ekka a ohnula mu hřbet zodpovědností. Tato schránka se musí dostat v naprosté tajnosti do Paříže. Žádné nepovolané oko nesmí její obsah uzřít, žádné nepovolané ucho se o ní nesmí doslechnout.

Ekko spolu se svými pěti bratry odvezl truhlici do přístavu a nalodil se na benátskou loď, přestože měl od maršála pokyn dostat se na loď janovskou a v Janově přestoupit pak na loď směřující do některého z jihofrancouzských přístavů. V akkonském přístavu však panoval nesmírný zmatek a Ekko byl nakonec rád, že se nalodil alespoň na nějakou loď. Byla jednou z posledních, které vypluly z přístavu v pořádku. Později panika prostých obyvatel Akkonu způsobila, že se několik přetížených lodí potopilo ještě před vyplutím přímo u mola.