Země růží

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Ondřej Ušel

Země růží – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Ondřej Ušel, 2024

© Nakladatelství Pointa, 2024

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2024

ISBN tištěné verze 978-80-7691-209-0

ISBN e-knihy 978-80-7691-431-5 (1. zveřejnění, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7691-432-2 (1. zveřejnění, 2024) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7691-424-7 (1. zveřejnění, 2024) (ePDF)

Pokud jste také někdy vyprávěli ostatním o svých cílech a snech, častokrát od nich uslyšíme, že máme bujnou fantazii. Ovšem fantazie neznamená jen schopnost „něco si vymyslet“. Znamená to i schopnost vytvořit si svůj vlastní svět z dostupných možností. Pro vydání této knihy byla součástí těchto možností i podpora právě těch lidí, za jejichž velkorysost dlužím své nejupřímnější díky.

Na prvním místě chci poděkovat své rodině, a to hlavně mé mámě Monice, otci Zbyňku a mé drahé babičce Miloslavě Tlamkové, bez jejichž podpory bych se dozajista tak daleko ke splnění svého cíle nedostal.

Dále chci poděkovat paní Lence Mívaltové, která mě přesvědčila o tom, že na světě existují lidé se srdcem na správném místě, přestože jich v dnešní době, podle mého, není mnoho. A protože si vážím každého, kdo má srdce na správném místě, chtěl bych tímto poděkovat i svým přátelům, kteří tu byli pro mě i v těch nejtemnějších chvílích. Pánům Karlovi Kučerovi a Romanu Kopřivovi. Pánové, ani nevíte, jaký vliv na mě mělo vůbec to, že existujete. A tak jako velký zastánce osobního rozvoje, který nás mění na ještě lepší lidi, než jakými jsme, prosím vás, přátelé, vy se neměňte.

Možná tu pro sebe nebudeme vždycky, ale jsem opravdu vděčný, že znám takové lidi, jako jste právě vy. Moc vám všem děkuji.

Prolog

Vždycky jsem přemýšlel, jaký by mohl být život za hranicemi všeho toho, co znám. Jaké by to jen bylo, být někým úplně jiným, s jinými starostmi, s jinými sny…

Seděl jsem zamyšlený na parapetu okna ve svém pokoji a pozoroval hvězdy na noční obloze. Nemohl jsem spát. Byl úplněk a během úplňku jsem z nějakého důvodu nikdy nedokázal usnout. Tu noc však neobyčejně jasně zářily i hvězdy. Namísto spánku jsem tedy pozoroval tu krásu noční oblohy a zamýšlel se nad vším možným.

Přemýšlel jsem, kolik lidí se mnou právě teď jen pozoruje hvězdy, a každý má jiné starosti. Jeden rozjímá nad chybami své minulosti, druhému nedají spát představy o budoucnosti. Přitom to jediné, na čem opravdu záleží, je tento moment. Prožít tento jedinečný moment tak, jak jen nám samotným to nejlépe vyhovuje. Minulost stejně nevrátíme a budoucnost jasně nevidíme. Co jsme taky v porovnání s celým nekonečnem vesmíru? Jen takové nicotné zrnko, které jednou bude zapomenuto. I takové nicotné zrnko jako my má však svůj životní příběh, který nás přetváří na takové, jací nakonec jsme. Pomůže nám najít poslání, kterého chceme v našem životě dosáhnout, a také to, co chceme v životě vůbec dělat.

Čeho chci já dosáhnout? Ptal jsem se sebe sama v duchu. Můj životní příběh ještě ani nezačal.

Nebýt krásy noční oblohy, nejspíš bych se nikdy takovými starostmi vůbec nezabýval. To mě však navedlo k další řečnické otázce.

„Kdo vlastně jsem?“

Mé jméno je Davu, je mi šestnáct let a jsem princem jednoho malého království v Zemi králů. Trávil jsem svůj čas za zdmi tohoto království rád, nicméně nic krásného netrvá věčně. Před dvěma lety má matka podlehla neznámé nemoci a všechno krásné bylo náhle pryč. Mého otce to dočista změnilo. Nemohl myslet na nic jiného a začal pít. Pil hodně, a to tak často, že si u svého služebnictva vysloužil přezdívku ‚Opilý král‘.

Náš vztah se zhoršil. Dřív jsme spolu alespoň chodili rybařit. U jezera se dalo snadno zapomenout na všechny problémy. Postupem času však chodit přestal a bylo mu milejší zůstat doma a nasávat. I jeho přátelé na něj zapomněli. Ovšem lidé, kteří se nestarají o své přátele v nouzi, mi jako skuteční přátelé nepřipadají. Co o tom ale já mohu vědět? Ani nevím, jak by se skutečný přítel zachoval, protože žádné takové neznám. Ostatní v králo vství se na mě jen podlézavě usmívají a zahrnují mě komplimenty při každé hlouposti. Myslí si, že až budu tomuto království panovat, tak by se jim jakékoliv zlé slůvko v budoucnu vymstilo. Jejich patolízalství je však zbytečné, jelikož já tady stejně panovat nebudu. To, že tady trávím čas, jsem jen jako kanárek držený ve zlaté kleci. Tohle není cesta, kterou chci následovat.

Nehledám moc. Hledám pravdu. Pravdu o tomto zoufalém světě, kterou za zdmi království nikdy nenajdu. Co ale pro to mohu učinit? Hvězdy, poraďte mi.

Seděl jsem tam a chvilkami už na nic nemyslel. Obloha zůstávala tichá a klidná, a já si začal připadat jako blázen, že čekám na hvězdy, kdy na mě promluví. Tu náhle však noční oblohou proletělo několik padajících hvězd. Padaly tak dlouze, jako by čekaly jen na mou nicotnou, avšak stále nezodpovězenou otázku.

Zvláštní, pomyslel jsem si. Možná se mi hvězdy přece jen snaží nějak poradit, stačí se jen zeptat znovu.

„Hvězdy, povězte mi, co mám dělat?“

Nehledě na mou samomluvu se nic nezměnilo a okolí zůstávalo zticha. Padající hvězdy zmizely.

Byl jsem unavený a připadalo mi, že začínám šílet. Rozhodl jsem se ukončit celý tento nesmyslný monolog a šel si raději lehnout se stále nezodpovězenou otázkou v hlavě.

Byla to zvláštní noc. Jiná než všechny ostatní. A ačkoliv se mi to jevilo jako šílené, hvězdná obloha mě nejspíš přece jen nakonec vyslyšela. Onu zvláštní noc se mi totiž zdál zcela neobyčejný sen.

Sen

Byla krásná letní noc kdesi za hranicemi všeho toho, co znám. Světlo měsíce osvětlovalo suchou savanu tvořenou jen vyschlou trávou a několika podivně zkroucenými stromy. Na místě panoval klid a jediné, co šlo zaslechnout, bylo cvrlikání nočního hmyzu a praskání suchého dříví v nedalekém ohništi, u kterého spala skupinka kočovných lovců.

Jeden z lovců nespal. Namísto toho pozoroval ony hvězdy, které tu noc zářily neobyčejně jasněji než kdy dřív, a ptal se sebe sama: „Kdo vlastně jsem?“

Mé jméno je Amare a jsem kočovný lovec svého drahého klanu. Bereme si od přírody jen tolik, kolik potřebujeme, a příroda k nám zůstává shovívavá. Na místech, kde se utáboříme, dlouho nesetrváváme, a tak celý život jen kočujeme za potravou. Nikdy jsem však nepřemýšlel o tom, co máme a co ne, dokud se náš klan nesetkal s poněkud neobvyklými lidmi. Měli bílou kůži a zvláštní oděvy. Byli však přátelští, a tak s námi nějakou dobu pobyli. Ukazovali mi obrázky svého světa, ze kterého pocházejí. Říkali jim fotografie. Před jejich příchodem jsem ani nevěděl, co vůbec znamenají ty jejich města, parky, auta nebo fotoaparáty… Nebylo pochyb, že ti lidé opravdu pocházejí ze světa, který je daleko za hranicemi toho mého, a jejich svět na mě udělal dojem. Líbily se mi všelijaké vymoženosti jako motory, telefony nebo drahé oblečení. Potom, co lovci odešli a všechno se vrátilo do svých kolejí, měl jsem hlavu plnou otázek o tomto převelikém světě.

Amare se posadil a pozoroval prázdnou savanu.

„Nemůžeš spát, Amare?“ přisedl k němu stařec z klanu.

„Ne…,“ povzdechl. „Poslední dobou to není tak jednoduché.“

„To ti lovci z jiného světa, že? Také jsem nad nimi rozjímal.“

„Tak to jsme jistě dva. Tolika věcem jsme se naučili… a jediné, co z toho plyne, je, že nemáme ani polovinu toho, co běžný člověk někde tam za hranicemi všeho toho, co známe. Je špatné chtít všechny ty věci taky?“

„Není to špatné, Amare, ale žijeme si dobře. Než se tady objevili, jsme se o tom, co máme a nemáme, ani nezamýšleli. Mají toho sice o dost víc, ale víš, za jakou cenu, Amare? S jejich zbraněmi bychom zapomněli, jak se před nebezpečím ubránit bez nich. S jejich vozidly bychom zapomněli, jaké to je chodit. Žili bychom pouze na věcech a tím bychom ztráceli jen svoji duši. Kdo tedy ty vymoženosti vůbec potřebuje?“

„Otázkou je, co my vůbec máme.“

„Máme jeden druhého. To už každý člověk někde na druhé straně světa říct nedokáže. A ta jejich království? Podívej se všude kolem sebe. Vidíš tu krásu? To taky každý člověk říct nedokáže, že je jeho. Jejich království jsou zdi paláce, tím naším je to, co je před nimi.“

„Ale jen si představ, jaký by mohl být život za hranicemi všeho toho, co známe. Odcestovat si, kam se nám zlíbí, dát si jídlo, které zrovna chceme, nebo dělat práci, kterou chceme dělat. Všichni ti lidé z jiného světa jsou jako králové a královny, ale co my? Naším osudem je zůstat tady a přežívat. A nic jiného nás nečeká…“

„Mýlíš se, Amare,“ odvětil starší, „osudem je určeno jedině to, že jednoho dne každý z nás zemře. Do té doby si však svůj osud určujeme sami svými činy. Pokud se ti tvůj osud nelíbí, učiň pro to něco.“

Oba chvíli mlčeli. Amare sledoval plameny ohně a usmíval se. Starší Amareho poplácal po zádech a odešel do tmy.

Naše sny… Nehledě na to, jak šílené se zdají být, jsou naší součástí, a pokud nám na nich opravdu záleží, vždycky se najde cesta, jak jich docílit. Já už svou cestu našel a nikdo mě od mého snu nezastaví, neboť už konečně vím, jak svůj život žít. Lidem můžou patřit auta, zámky nebo i letadla, ale těm, kdo si jdou za svými sny, patří celý tento svět.

Kapitola I.
Malé království

I.

Náhle se ozvalo hlasité třísknutí skla o zem, které mě probralo do dalšího dne.

To byl určitě můj otec, pomyslel jsem si a velmi neochotně vstával z postele, abych se ujistil, že se mu nic nestalo.

Přiběhl jsem k trůnnímu sálu, kde jsem ve dveřích spatřil svého otce, jak se potácí k trůnu mezi střepy od lahví vína. Nic tak smutného jsem jakživ neviděl. Chtěl jsem vstoupit dovnitř, když v tom se u trůnu objevil vysoký stařec a udiveně těkal pohledem z jednoho místa na druhé, aby si prohlédl celé dění v místnosti. Stařec měl dlouhé šedivé vlasy i vousy a byl oděný v černé róbě. Byl to králův rádce. Mému otci však nic převratného v poslední době neporadil a s ohledem na jeho upjatost a přemoudřelos ve mně jeho přítomnost v království vzbuzovala o to větší odpor. Zůstal jsem proto stát bez jejich povšimnutí ve dveřích.

„Co tu zase vyvádíte, pane králi?“ otázal se rádce. „Už zase pijete? Řekl jste mi přece, že se omezíte.“

„Já vím, ale nemohu si pomoci. Pořád se mi vracejí vzpomínky na starý život a stále nemohou uvadnout. Všechno tehdy bylo tak jiné, ale je to pryč. A všechno ostatní už může být jen horší. Jediným útěkem od toho všeho je mé víno.“

„Rozumím vaší bolesti, ale to víno je z našeho vinného sadu. Nebylo by lepší jej prodat namísto pití? Všechno tu už nějakou dobu jen chátrá a na opravy nemáme.“

„Už to neřešme. Chci se tě na něco zeptat, ale potřebuji přitom sklenku vína. Pojď a napij se se mnou.“

„Nuže dobrá… Ale bude to naposled, kdy potřebujete sklenku při rozhovoru se mnou.“

Oba v místnosti na chvíli zamlkli a jediné, co se ozývalo, bylo víno tekoucí do jejich pohárů.

„Celou noc jsem přemýšlel, jak to všechno vůbec začalo. Oba jsme se tehdy vydali na cestu do Zemi růží. Vzpomínáš si?“ otázal se Opilý král.

„Jak bych jen mohl zapomenout? Byla to nejhezčí doba mého života.“ pokývl rádce s úsměvem.

„Tam bylo krásně… Svět byl tehdy mnohem jednodušší. Měli bychom se tam vrátit.“

„Přece dobře víte, že my dva bychom se tam už nedostali. Ta doba je pryč, pane králi. Teď bychom se měli zaobírat spíše přítomností.“

„Smutná pravda…“

„O jaké zemi to mluvíte?“ vešel jsem do místnosti a oba na mě zaskočeně pohlédli.

„To tě nemusí zajímat!“ odbyl mě otec. „Na takové věci nejsi ještě zralý. Jdi pryč.“

„Nejsem zralý? Zvláštní, že to říkáš zrovna ty,“ rozčílil jsem se. „Pořád jsi mi vyprávěl o tom, že čest je ta nejcennější věc, kterou máme, a musíme ji hájit a ochraňovat. Ale teď se tu válíš opilý na svém pošetilém trůnu mezi střepy a rozlitým vínem, jako by ti slovo ‚čest‘ už ani nic neříkalo.“

„Co bys ty tak mohl vědět?“ povzdechl nezaujatě Opilý král. „Vůbec nevíš jaké to, když přijdeš o plamen tvého života a nemůžeš s tím vůbec nic dělat. Tak mě tady přestaň poučovat o cti.“

„Ne, nepřestanu. Od té doby, co matka zemřela, pořád jen piješ. Už nejsi tím, kým jsi býval. Rozhodl jsem se, že pokud své chování nezměníš a nenajdeš zase svoji čest, odejdu z království. Už dlouhou dobu se tu cítím jako kanárek ve zlaté kleci, který chce vyletět ven.“

„Ha, trefné pojetí slov, ale víš proč?“ vysmíval se mi Opilý král. „Nemyslím to vyjádření tebe jako ptáka, který chce vyletět ven, ale fakt, že kanárci zůstávají v kleci, protože by venku zemřeli. Nic o světě nevědí, stejně jako ty. Proto vím, Davu, že kdyby ses rozhodl přece jen odejít, nakonec se zas vrátíš zpátky. Tvůj účel je zůstat tady a panovat tu po mně. Stejně jako ten kanárek je tvým osudem ta tvá zlatá klec a na tom nic nezměníš. A teď zmiz! Tvoje drzost mě dožírá.“

Jakékoliv slovo proti mému otci bylo zcela bezvýznamné. Odešel jsem z trůnního sálu a třískl za sebou těmi zchátralými dveřmi, až málem vyletěly z pantů. Měl jsem vztek.

II.

Když jsem se uklidnil, začal jsem přemýšlet. Utkvěla mi v hlavě záhada o Zemi růží a má otázka, na kterou mi otec nechtěl odpovědět.

O takové zemi jsem nikdy neslyšel, a přestože jsem v zápalu prolistoval snad všechny knihy o všemožných zemích, o jisté Zemi růží jsem nenašel ani zmínku.

„Co tu pohledáváte, princi?“ otázal se rádce, který se náhle zjevil uvnitř knihovny.

„Chci se dozvědět víc o zemi, o které jste si ráno povídali. Proč byste se tam nemohli vrátit? Mohlo by to otci pomoci.“

„Váš otec mi zakázal, abych o té zemi s vámi mluvil. Takové místo se však stejně nedá jen tak popsat. Mě samotného udivuje ten podivuhodný svět.“

„Potom to místo chci vidět. Jak se do té země dostanu?“

„Ha. Mladý princi, dostat se do Země růží není jen tak. Bez průvodce se tam nikdy sám nedostanete. Nebylo by tedy lepší se raději učit, jak dobře panovat, namísto plánování útěku?“

„A nebylo by lepší omezit krále v pití namísto toho s ním nasávat ještě před polednem?“

„Do toho vám nic není.“

„Pak se nedivte, že chci odejít.“

Rádce na mě chvíli jen v tichosti zíral. Nakonec se však pousmál a krátké ticho mezi námi přerušil.

„Jistě. Je přirozené, že chcete učinit tak unáhlená rozhodnutí,

i když o světě nevíte vůbec nic. Mladí jsou často extremisti. Stejně jako váš otec. Je ztracený v sobě samém a pro svoji tragickou lásku se chce možná i upít. To já však nechci, a proto budu stát při něm. A teď mě omluvte,“ řekl rádce a bez dalšího slova odešel až do zadní části knihovny.

Můj otec se tedy chce upít…, usuzoval jsem v hlavě. Ale rádce mu oprostit se od jeho úmyslu zjevně moc nepomáhá. Přátelé se přece nepodporují ve zlozvycích, ovšem lidé jsou různí. Rádce mu radí, ať tolik nepije, ale neumí si za svými slovy stát. Nebo ani nechce. Kdo ví…

III.

K večeru jsem se procházel zahradou, ve které na rozdíl od mého domova bylo krásně. Zastavil jsem se u záhonku s růžemi, abych přičichoval jejich jedinečné vůni a sledoval oblohu nad zámkem. Červánky míchaly svoji růžovou barvu s modří oblohy a tvořily tak nad naším královstvím překrásné umělecké dílo. Při obdivování obrazu večerní oblohy jsem si všiml otevřeného okna ve věžičce zámku, v níž měl rádce svoji komnatu.

„Ten rádce… Já přece nejsem extremista. Svůj osud si určujeme svými činy a život je moc krátký na to, abychom čekali. Je snad tedy něco špatně na tom, že nečekám? Ne. Rádce musí být příčinou pijanství mého otce. A já o tom najdu důkaz.“

Díky porostu věžičky jsem bez problémů vyšplhal až k oknu rádcovy komnaty a vstoupil dovnitř.

Jeho komnata byla útulná a vybavená pěkným nábytkem, ale zapáchala silným odérem staroby a starých knih. Na stěně viselo několik ručně malovaných obrazů krajin a jeho knihovnička byla přeplněna nažloutlými spisy. Čelem k ní stála rádcova postel s ustlanou prachovou peřinou, jako v mém pokoji, a na jeho pracovním stole ležela kniha a brk s kalamářem na inkoust.

Po otevření knihy jsem se zaradoval, protože šlo o rádcův osobní deník. Chvíli jsem deníkem jen listoval, dokud jsem nenarazil na jeho poslední kapitolu psanou k dnešnímu datu.

26. máje

Dnešního dopoledne jsem byl svědkem hanebného momentu, ve kterém se král, zcela zpitý, potácel mezi střepy a rozlitým vínem ke svému trůnu, aby mohl v klidu pít dál. Má strategie tedy naprosto selhala.

Věřil jsem, že jeho nadměrným požíváním alkoholu se mu naše víno zprotiví, ale situace se jen zhoršila, neboť král si nejspíš neužívá to nadměrné množství alkoholu. Došel jsem k názoru, že král si jen prachobyčejně libuje v sebepoškozování…

Je to tak, jak říkal princ Davu. Král ztratil svoji čest a ani já, ani princ mu ji zpět nevrátíme. Pokud se své cti král sám nechopí, tohle všechno je jen zbytečný boj… Ale já jej přesto nevzdávám.

Občas sním o tom, že zachráním svět…, že lidem ukážu pravdu, kterou jsem se naučil o tomto světě. Ale jak bych mohl zachránit někoho, kdo k tomu nemá vůli, natož celý svět? Nejsem ničím výjimečný, jsem jen starý… a sám. Za zdmi tohoto království opravdu nelze najít nic jiného než zklamání.

Proto mě zaujala princova zvědavost a chtěl bych ho doprovodit do Země růží. Princ si zaslouží to místo vidět. Je sice drzý a unáhlený, ale má dobré srdce. Tohle království král nezachrání… ale svou duši zachránit může. Dnes večer s králem znovu promluvím v jeho pracovně. Jak jinak než při sklence vína… Povím mu, ať zapomene na všechno. Na víno, na královnu i na tento prokletý zámek a vyrazí s princem do Země růží, zatímco já se postarám o jeho království. Král je však tvrdohlavý a sebedestruktivní. Obávám se, že moji nabídku nepřijme, nicméně nadešel čas se postavit za správnou věc a pevně se držet svých argumentů. Pokud moji nabídku odmítne, nezastaví mě v mém rozhodnutí, abych z království odešel ve společnosti mladého prince…

Zavřel jsem deník a položil ho zpátky na své místo. Jen stěží se mi věřilo tomu, že rádce není vůbec zlý, jak jsem si o něm celý život myslel. Co mě však udivilo daleko více, bylo zjištění, že takto starý člověk, jako je rádce, je stále ztracený sám v sobě a dělá omyly jako každý jiný. Vychází ze svých domněnek namísto zkušeností a bojí se dělat další krok, aby náhodou nic neuspěchal. Vždy však přijde čas, kdy trpělivost musí ustoupit, abychom svoje problémy jednou pro vždy ukončili. A teď vím, že problém tohoto království skončí již tento večer.

IV.

Opatrně jsem sešplhal zpátky dolů a vyrazil do zmíněné pracovny, jejíž dveře byly neobvykle otevřeny dokořán. Za stolem seděl Opilý král a v klidu popíjel, zatímco na zemi ležela převrácená stolička a v kaluži vína střepy od lahví.

„Kde je rádce?“ otázal jsem se.

„Není to zvláštní, jak se život neustále mění?“ zeptal se Opilý král zahleděný do hladiny vína ve své sklenici. „Ze začátku ti toho tolik dá, aby ti to postupně všechno zase vzal. Nejdřív mi vzal ženu, pak přátele a teď mi bere dokonce i tebe. Osud má někdy zvláštní smysl pro humor.“

„Ptám se, kde je rádce?“

„A pak jen pozoruješ, jak všechno, co jsi miloval, postupně začínáš nenávidět. Je to zvláštní, protože láska a nenávist jsou zcela odlišné pojmy, ale přesto k sobě mají tak blízko. Myslel jsem, že nenávist existuje k tomu, abys ochránil to, co miluješ. Co ale dělat, když nenávidíš sám sebe?“

„Myslím to vážně. Kde je rádce?“

Opilý král si mě chvíli měřil nenávistným pohledem.

„Já věděl, že jste se proti mně spikli. Ale neboj, zavřel jsem ho do šatlavy, dokud zase nepřijde k rozumu. A tobě doporučuji loajalitu, nebo ti ukážu, jakou ta tvá zlatá klec může mít ještě podobu.“

Stál jsem v místnosti před kaluží rozlitého vína a nevěřil vlastním uším. Můj otec zešílel a bylo jasné, že se můžu začít strachovat. Nevydal jsem ani hlásku a poklidně odešel. Už jsem svému otci nevěřil a namísto svého pokoje jsem se běžel ukrýt na jediné místo, kde mě nikdo nenajde. Zanedlouho se mé obavy vyplnily, neboť jsem z rádcovy komnaty pozoroval stráž s loučemi, jak prohledávají zahradu a hledají mě.

V.

Bylo už pozdě v noci, když se situace konečně uklidnila. Uvědomil jsem si, že nadešel jedinečný čas, kdy mám možnost opustit svoji zlatou klec. Sice bez ničeho, ale svobodný. Než jsem však stihl sešplhat z rádcovy komnaty, uvažoval jsem.

Co se teď stane s rádcem? Nemůžu ho tu přece nechat napospas šílenství svého otce. Kdybych ho však zachránil, ohrozil bych sám sebe. Takhle mohu zcela jednoduše utéct…

Pozoroval jsem z okna černotu, kterou noc zakrývala okolní krajinu, a rozesmutněle povzdechl.

Otec má nakonec pravdu. Jsem přesně jako ten kanárek v kleci. Tak uteču, no a co? Kam jinam bych jen mohl jít? Do Země růží sám nikdy nedojdu a nakonec bych se stejně musel vrátit… Na své cestě potřebuji průvodce. Potřebuji na své cestě rádce.

Odvahou jsem neoplýval, ale jedno mi bylo jasné. Pokud chci být svobodný, budu muset nejdřív projít vězením.

Vstup do šatlavy se nacházel uvnitř věže, ve které měl rádce svoji komnatu. Naštěstí jsem v jeho šuplíku našel náhradní klíč od komnaty, a tak jsem se do šatlavy dostal téměř okamžitě po točitém schodišti až do podzemí. Šatlavu nikdo nehlídal a kromě spícího rádce byla úplně prázdná. Rádce se probral a zamžikal na mě ospalýma očima.

„Davu? Princ Davu?“

„Přesně tak. Přišel jsem tě vysvobodit.“

„Ale ne… schovej se! Rychle, než přijdou.“

„O čem to mluvíš? Nikdo tu…“

„Tak tady jsi…,“ přerušil mě králův hlas.

V točitém schodišti stála ozbrojená stráž a můj otec osobně. Na útěk bylo už pozdě. Oklamal mě.

„Neměl jsi se schovávat, Davu. Tentokrát tě sem budu muset zavřít také, jinak bych vás ztratil oba.“

„Jakmile mě tu zavřeš, pak mne ztratíš. Nedělej to, prosím.“

Můj otec udeřil surově do zdi a vtekly mu do očí slzy.

„Musím!“ zavzlykal. „Když vás dva pustím, zůstane mi jen tento prokletý zámek plný vzpomínek. A já tu nedokážu zůstat sám! Tak co mám dělat? Co by měl král, co všechny okolo sebe jen ztrácí, dělat?“

„Konečně tady ten prokletý zámek znič! Kdy naposledy jsi se doopravdy cítil jako král? Víš moc dobře, že to s tímto královstvím nemá nic společného. Znič tohle místo a začni znovu. My všichni začneme znovu a jednou se tu zase všichni setkáme. Slibuji ti, že se vrátím. Jen mi dovol, prosím tě, odejít.“

„Ne. Já vám dvěma už nevěřím. Je mi líto, ale tu samotu bych neustál.“

„Jsi můj otec. A svoji čest můžeš vždycky znovu nalést. Stačí udělat správnou věc.“

Král zůstal dlouho zticha a snažil se uklidnit.

VI.