Toto je fiktivní dílo. Jména, postavy, místa a události jsou plodem autorčiny fantazie, případně byly zbeletrizovány a nejsou míněny jako reálné. Jakákoliv podobnost se skutečnými událostmi, lokalitami, organizacemi a osobami, žijícími či zemřelými, je čistě náhodná.

Beasts of a Little Land

Vydáno ve spolupráci s Ecco, imprint HarperCollins Publishers.

Copyright © Juhea Kim, 2021

Translation © Tereza Kupková, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-282-8

ISBN mobi: 978-80-7689-283-5

Věnování

Pro mou matku Inju Kimovou a otce Hackmoa Kima

Prolog

Lovec

1917

Obloha byla bělostná a země temná, tak jako na počátku světa před prvním svítáním. Mračna opustila svou říši a klesla tak hluboko, až se zdálo, že se dotýkají země. Vzduch protínaly obrovské borovice. Nic se nepohnulo, všude panovalo ticho.

V tomto mlhavém světě se mihla skvrna osaměle kráčícího muže. Lovce. Skláněl se nad čerstvým otiskem tlapy, stále ještě měkkým a téměř teplým. Větřil směr své kořisti. Usmál se, když mu plíce naplnila štiplavá vůně sněhu. Jemný poprašek už mu brzy ulehčí sledování – velkého levharta, hádal, podle velikosti jeho stopy.

Vstal tiše jako stín mezi stromy. Zvířata se zde, v jejich vlastním panství, pohybovala nehlučně, hory však patřily i jemu – nebo spíše on, stejně jako zvířata, náležel horám. Ne proto, že by mu štědře poskytovaly útěchu, neboť v těchto lesích nebyl v bezpečí člověk ani zvíře. Věděl však, jak být, když vystoupil na kopec, jak dýchat, chodit, myslet i zabít, právě jako levhart, který ví, jak být levhartem.

Zem byla z většiny pokrytá narezlým jehličím a stop zde ubývalo, objevovaly se jen tu a tam. Hledal proto škrábance na kmenech stromů či místa s téměř nepostřehnutelně ohnutým houštím, možná pár jemných chlupů, které ulpěly na konci ulomené větve. V uplynulých dvou dnech se ke své kořisti přibližoval víc a víc, ale dosud ji nezahlédl. Už dávno mu došly zásoby, hrubozrnné ječné bochánky ochucené pouze solí. Předchozí noc strávil ve vykotlaném kmeni červené borovice, a aby neusnul, vzhlížel k bílému srpku měsíce. Hlad a únava však dodávaly jeho nohám lehkost a myšlenky měl jasnější, umínil si proto, že se nezastaví, dokud nepadne mrtvý k zemi.

Takhle daleko nebylo ani stopy po mršinách. V zimě králíků, vysoké i ostatní drobné zvěře ubylo a přežít bylo stejně těžké pro levharta jako pro člověka. Přijde chvíle, kdy se zvíře bude muset zastavit, a tehdy ho zabije. Oba potřebují potravu a odpočinek, on byl však pevně rozhodnutý vydržet déle než jeho kořist, pokud bude třeba.

Dorazil na mýtinu uprostřed kruhu mladých borovic odklánějících se od skalnatého hřebenu. Došel až k převisu a rozhlédl se po okolních horách v jejich zimním kabátě barvy uhlí a popelavě zelené. Vrstvy mraků hnaných větrem se zachytily na hrdlech kopců a dmuly se jako potrhané hedvábí. Pod nohama mu spád ubíhal do divoké bílé propasti. Měl radost, že ho cesta zavedla právě na tohle místo. Levharti milují skalnaté srázy a bylo nanejvýš pravděpodobné, že je jejich doupě ukryto někde poblíž.

Jeho tváře se jemně dotklo cosi měkkého a chladivého. Vzhlédl k obloze a spatřil prvních pár sněhových vloček. Teď bude stopování o to snadnější, jenže zároveň musí zvíře najít co nejrychleji a sestoupit z hor dřív, než sněhu přibyde. Sevřel pevněji svůj luk.

Jestli ho instinkt neklame, je levhart ve svém doupěti ve skále těsně pod ním a objevit ho mu už nepotrvá dlouho. Musí však vyčkat na místě, dokud se znovu nevydá ven, což může být za hodinu, ale také za tři dny. Zůstane-li nehybně stát, zasype mu do té doby sníh hlavu. Stal by se sněhem a skálou a větrem, svými útrobami by nakrmil levharta a jeho krev by vyživila mladé borovice, až by se mohlo zdát, že daleko v údolí, mezi svými lidmi, vlastně nikdy nežil.

V tomto životě býval vojákem císařské armády, vybrán z nejlepších lučištníků své země. S puškou ani s lukem se mu nikdo nevyrovnal. Říkali mu Tygr Pchjongan podle starých přísloví hovořících o osobnostech jednotlivých provincií. Jistě, v téhle malé zemi, kterou už staří Číňané pojmenovali Země tygrů, žily divé šelmy ve všech horách a lesích, jemu však toto jméno sedělo lépe než farmářům z jihu. Jeho lidé se lovci rodili, dokázali přežít i tam, kde byla země pro obdělávání příliš strmá a neúprosná.

Také jeho otec byl vojákem pod správou Pchjongjangu. Kdykoli vynechali platbu armádě, otec odešel do hor. Často se vrátil s drobnou zvěří – vysokou, zajíci, liškami nebo bažanty –, někdy však přinesl divoké kance, černé medvědy, levharty či vlky.

Když byl ještě malý, skolil jeho otec úplně sám tygra a snést ho dolů z hory mu muselo pomoci šest nejsilnějších mužů z vesnice. Zbytek vesničanů je soudržně obklopil, zatímco děti běžely před shromážděním a nadšeně halekaly. Tygří kůže byla cennější než roční vojenský plat. Obrovské tělo složili k odpočinku na návsi pod jinanem, ženám se podařilo připravit hostinu z ničeho – na to měly zvláštní talent – a všichni popíjeli plné sklenky mléčného rýžového vína.

Později toho večera, když seděl se zkříženýma nohama na teplé kamenné podlaze, však jeho otec zvážněl. Nikdy nezabíjej tygra, pokud nemusíš, řekl mu přísně.

Ale otče, teď jsme bohatí. Budeme si moci koupit tolik rýže, kolik potřebujeme, odpověděl. Pahýl svíčky skromně poblikával, nedokázal rozehnat temnotu, která je všechny chránila jako tlustá zimní deka. Jeho matka a mladší sestry šily nebo spaly ve vedlejší místnosti a slyšet bylo pouze tlumené ševelení sov na nočním lovu.

Otec se na něj zadíval a řekl, od malička střílíš zajíce a bažanty.

Ano, otče.

Dokážeš skolit bažanta letícího sto metrů daleko.

Ano, otče, souhlasil hrdě. Ve vesnici už nyní nebylo lepšího lučištníka, kromě jeho otce.

Umíš se strefit šípem do stromu na vzdálenost sto deset metrů a druhým do stejného místa.

Ano, otče.

Myslíš tedy, že bys dokázal zabít tygra? zeptal se ho otec. Nejradši by odpověděl ano a opravdu se domníval, že by mohl. Hlas, jakým jeho otec otázku vyslovil, mu však napovídal, že jedinou správnou odpovědí bude mlčení.

Ukaž mi svůj luk, vyzval ho otec. Vstal, donesl ho a položil ho na zem mezi ně.

Tímhle lukem tygra nezabiješ, i kdybys byl nejlepším střelcem široko daleko, prohlásil otec. Na dlouhou vzdálenost nemá dostatečnou sílu a tygr navíc není bažant. Tímhle lukem bys mohl tygra zranit pouze tehdy, kdybys na něj vystřelil ze vzdálenosti dvaceti metrů či menší. Abys ho zranil smrtelně, z méně než patnácti. Víš, jak rychle dokáže tygr překonat patnáct metrů?

Svou neznalost přiznal mlčením.

Od čumáku ke konci ocasu měří tygr skoro tři metry, a kdyby chtěl, dokázal by vyskočit na náš vesnický strom. Přeskočit tenhle domek je pro něj totéž jako pro tebe a pro mě skočit přes kaluž.

Když na tygra vystřelíš příliš brzy, jen ho lehce zraníš a rozzuříš. Vystřel příliš pozdě nebo vedle a tygr tě dostihne dřív, než stihneš mrknout. Patnáct metrů umí překonat za jedinou vteřinu.

Ale otče, namítl, vy jste dnes tygra zabil.

Jak jsem řekl, zabij tygra pouze tehdy, když nemůžeš jinak. A jedině tehdy, jestliže se tě tygr pokusí zabít jako první. V žádném jiném případě po tygrovi nechoď, rozumíš?

Myšlenky v lovcově hlavě přibývaly zvolna jako kolem padající sníh. Schoval se za kámen a vyhlížel zpoza něj ke skalní římse. Smysly měl otupělé sněhem, který mu vířivě padal do očí i na nos a ulpíval mu na holých rukou. Sypal se z nebe hustěji, než předpokládal – a z téhle výšky, s jasným výhledem na mračna letící z východu, poznal, že sněžení jen tak neustane. Uvědomil si, že měl sestoupit z hory v okamžiku, kdy sníh poprvé ucítil v ovzduší, už když se zastavil u té čerstvé zvířecí stopy.

Nesnášel pohled na své děti, tiché a nehybné uvnitř domku, zbavené sil natolik, že už nedokázaly ani mluvit. Slíbil jim, že se vrátí s něčím k snědku. Kdyby býval ulovil jelena nebo zajíce, vrátil by se k nim domů a spatřil jejich šťastné tvářičky rozzářené jako lucerny. Místo toho našel jen levhartí stopu a nechal se nalákat možností objevit jeho doupě, s cenou vyšší, než jakou má půlroční sklizeň.

Je dnešek dnem, kdy zemřu? uvažoval. Znenadání na něj padla nesmírná únava a připravila ho o veškeré napětí, díky němuž ještě dokázal stát vzpřímeně. Pak ho napadlo, že okolní sníh vypadá jako kouřící miska bílé rýže, kterou jedl všehovšudy pětkrát za život. Nerozčílil se – dal se do smíchu, jako kdyby byl smích pouhým závanem větru procházejícím jeho vyhublým tělem. Chtěl se zamyslet nad dalšími pokrmy, jež by před smrtí ještě rád ochutnal, jako dušená žebírka se sójovou omáčkou a jarní cibulkou nebo vývar z hovězí oháňky, díky rozvařenému morku tak hustý, až člověku ulpívá v ústech. Všechno tohle jedl jen jednou, na hostině během dovolené. Ani tyhle představy však nebyly tak silné ani lákavé jako jiné vzpomínky, které ho nyní přepadly.

Když poprvé spatřil Sooni, kráčející zavěšenou do svých sester. Šly právě sbírat pelyněk a mladé listy kapradin do údolí. Bylo jí třináct, jemu patnáct.

Sooni v zelené hedvábné kazajce a červené hedvábné sukni, oboje vyšívané květinami, s ozdobnou pokrývkou hlavy – dvorní úbor vznešených princezen, který si mohli obyčejní lidé obléknout pouze jedinkrát za život na vlastní svatbu. Manželství bylo v očích bohů i lidí tak posvátné, že dokonce i prosté dceři nájemného farmáře, narozené a vychované v nebarveném konopí nošeném každičký den jejího života, bylo dovoleno sehrát roli té nejvznešenější z žen, byť pouze na jediný den. On sám byl oblečen do oficiální dvorní uniformy ministra, modré přepásané róby s kloboukem vyrobeným z černých žíní. Vesničané si ho hlasitě dobírali. Jak zírá na nevěstu! Nevypadá, že by dnes v noci zamhouřil oka! Sooni i při chůzi klopila oči k zemi. Po obou stranách ji doprovázely dvě starší ženy, takže se mohla v těžkých šatech pomalu sunout vpřed. U oltáře si pohlédli do tváře, navzájem si nabídli pohár čistého vína, napili se z něj a vzápětí k sobě byli připoutáni navždy.

Když padla noc a konečně osaměli ve své svatební světnici, opatrně ji vysvobodil z mnoha vrstev jejího královského úboru, který měla na sobě už po generace každá nevěsta z jejich vesnice. Sooni byla nesvá, na rozdíl od svého obvyklého já, a on sám byl též nesmírně nervózní. Jakmile však zhasl svíci, polaskal její hladká ramena a políbil ji na kůži ozářenou světlem měsíce, ovinula mu nohy kolem pasu a pozvedla k němu boky. Šokovalo ho a potěšilo, že i ona po něm toužila. Radost ze spojení s ní v jedinou bytost si nedokázal ani představit. Byla přesným opakem toho, co cítil, když stanul vysoko v horách, což pro něj představovalo nejintenzivnější štěstí, jaké až doposud zažil. Zatímco tam cítil extázi výšin, chladu a osamění, toto byla extáze hlubin, tepla a propojení. Objal ji paží a ona si položila hlavu do jamky mezi jeho ramenem a hrudí. Jsi šťastná? zeptal se jí tehdy. Kéž bychom takhle mohli zůstat navždy, zašeptala. Jsem tak šťastná, že by mě snad ani nemrzelo, kdybych teď umřela. Nejspíš bych se ani nezlobila.

Já taky ne, odpověděl. Mám úplně stejný pocit.

Lovec cítil, jak se propadá do měkké, mlhavé kupy vzpomínek. Bylo tak příjemné oprostit se od přítomnosti a prodlévat mezi stíny minulosti. Příchod smrti vážně není tak hrozný – spíše jako když člověk projde dveřmi do světa snů. Zavřel oči. Málem viděl, jak na něj Sooni něžně volá, můj manželi, můj drahý, čekala jsem na tebe. Pojď domů.

Proč jsi mě opustila, řekl. Víš, jak to pro mě bylo těžké?

Vždycky jsem ti byla po boku, odpověděla Sooni. Tobě i dětem.

Chci jít s tebou, řekl a čekal, až si ho odvede.

Už brzy, ale teď ještě ne, odpověděla.

Prudce otevřel oči, jakmile si uvědomil, že opravdu zaslechl jakýsi zvuk. Tiché dýchání přicházející od okraje útesu, odkud se jako kouř z kadidla linula ledová mlha. Instinktivně napjal svůj luk, věděl však, že i kdyby svou kořist trefil, pravděpodobně by se mu nepodařilo dostat ji z hory dolů. Pouze nechtěl sám skončit jako levhartí potrava.

Spíše cítil, než viděl, jak levhart šplhá na skalní římsu, jeho silueta se vynořovala z mlhavého oparu. Když ji jen několik metrů před sebou konečně rozeznal, zalapal po dechu a sklonil zbraň.

Vůbec to nebyl levhart, nýbrž tygří mládě.

Od čumáku ke špičce ocasu měřilo stejně jako jeho rozpřažené paže – velké přesně jako dospělý levhart. Na kotě už bylo příliš mohutné, přesto však moc mladé na to, aby samo dokázalo lovit. Tygří mládě se zvědavýma očima zadívalo na lovce a stříhalo přitom kulatýma ušima pokrytýma bělostnou srstí. Jeho klidné žluté panenky nebyly ani vyděšené, ani děsivé. Lidskou bytost téměř jistě ještě nikdy nespatřilo a tento podivný nový úkaz ho, jak se zdálo, lehce překvapil. Lovec sevřel luk pevněji. Uvědomil si, že je to poprvé, kdy se dostal k tygrovi na dostřel.

Tygři se, pronásledováni Japonci ve všech kopcích i údolích, stáhli hluboko do nejodlehlejších hor. Tomu odpovídala vzrůstající cena za jejich kožešinu, kosti a dokonce i za maso, kvůli němuž je lidé nikdy předtím nelovili, které však nyní platilo za módní laskominu na stolech bohatých Japonců. Ti věřili, že pojedením tygřího masa získají jeho chrabrost, a pořádali bankety, kde důstojníci ozdobení epoletami a medailemi spolu se vznešenými dámami v evropských šatech usedali ke stolu, aby ochutnali chody připravené výhradně z částí tygřího těla.

Kdyby ho zabil, mohl by nakoupit dost jídla, aby jim vystačilo na tři roky dopředu. Možná i kousek země. Jeho děti by byly v bezpečí.

Do ucha mu však zakvílel poryv větru a přiměl ho sklonit luk i šíp. Nikdy nezabíjej tygra. Jedině snad tehdy, když se tě rozhodne zabít jako první.

Vyškrábal se nohy, což mládě přimělo uskočit zpět jako vesnické štěně. Ještě než opět zmizelo v mlze, lovec se otočil a započal svůj sestup z hory přibývajícím sněhem. Během několika hodin už mu dosahoval do poloviny lýtek. Prázdnota, která dřív dodávala jeho nohám lehkost, ho nyní každým krokem stahovala k zemi. Nad chvějícími se stromy se zatáhl šedavý, bezbarvý soumrak. Začal se modlit k bohu hory, nechal jsem tvora z tvých hor naživu, prosím, dovol mi ve zdraví sestoupit dolů.

Vánice ustala kolem půlnoci. Sešel polovinu cesty dolů, než se pod ním nohy podlomily, až padl koleny do sněhu. Zůstal na všech čtyřech jako zvíře; když mu službu vypověděly i lokty, stočil se do bílého prašanu, třpytícího se v záři měsíce. Potom ho napadlo, že by se měl dívat na oblohu, a tak se ztěžka obrátil na záda. Měsíc se na něj shora mírně usmíval: z celé přírody byl on ten nejsoucitnější.

„Chodíme stále dokola,“ prohlásil kapitán Jamada. Ostatní kolem něj vypadali vyděšeně, nejen proto, že byla jeho slova pravdivá, ale také kvůli tomu, že on jediný si troufl tuto neblahou skutečnost vyslovit nahlas v přítomnosti svého nadřízeného.

„Na téhle straně rostou všechny stromy hustěji u sebe – takže tím směrem musí být jih. Tady ale vidíte, že jsme celou poslední hodinu mířili opačným směrem!“ zvolal kapitán Jamada hlasem špatně skrývajícím opovržení. V jednadvaceti už působil dojmem člověka zvyklého udílet rozkazy a projevovat vlastní názor, aniž by mu kdokoli odporoval, což byl návyk osvojený díky zázemí vysoce vlivné rodiny. Jamadové byli mladší odnoží starobylého klanu samurajů, přičemž jeho otec, baron Jamada, byl blízkým přítelem samotného generálního guvernéra Hasegawy. Hasegawové i Jamadové si k výchově svých synů najímali Angličany a Genzo, než se vrátil, aby nastoupil do úřadu, procestoval se svým bratrancem Hasegawou Evropu i Ameriku. Proto se v tak raném věku stal kapitánem a proto si dokonce i jeho nadřízený major Hajaši dával pozor, aby ho ničím neurazil.

„Takhle v kruhu už pokračovat nemůžeme, pane.“ Kapitán Jamada nakonec promluvil přímo k majoru Hajašimu a celá skupina se zastavila. Byli tu čtyři důstojníci, šéf místní policie Fukuda se dvěma svými muži a korejský průvodce.

„Tak co bychom podle vás měli dělat, kapitáne?“ zeptal se major Hajaši pomalu a rozvážně, jako by byli zpátky v kasárnách a nikoliv uprostřed zasněžených hor s rychle přicházející nocí.

„Každou minutou padá větší tma a v noci těžko najdeme cestu, kterou jsme ztratili za dne. Měli bychom se utábořit. Pokud se nám podaří neumrznout, najdeme snad cestu hned zítra ráno po rozbřesku.“

Skupina upadla do ještě výmluvnějšího mlčení a úzkostně vyčkávala na reakci majora Hajašiho. Ten ještě nikdy neztratil s neomaleností kapitána Jamady trpělivost, ovšem tentokrát, v tak zoufalé situaci, zaváněl jejich rozkol vzpourou. Major Hajaši se zadíval do tváře svého podřízeného s chladnou lhostejností, s výrazem, jaký by nasadil při výběru nových bot či při zvažování, jak nejlépe stáhnout králíka z kůže. Navzdory své čiré a naprosté krutosti nebyl Hajaši typem muže, který by měl sklon k nepromyšleným výbuchům. Konečně se obrátil na seržanta a začal udílet rozkazy ohledně tábora. Se zřetelnou úlevou se skupina rozptýlila, aby sehnala dřevo na oheň nebo alespoň takové, které bude na tomhle zasněženém, mokrém místě k dispozici.

„Ty ne – ty tu zůstaneš se mnou,“ nařídil major Hajaši, když se jejich korejský průvodce, bojácné stvoření jménem Baek, pokusil nenápadně zmizet. „Myslíš, že si tě nechám ztratit z dohledu?“ Baek zalomil rukama, zanaříkal a sklopil zrak ke svým nohám obaleným hadry a obutým do promáčených kožených bot.

Krátce po svém jmenování na prefekturu se major Hajaši zeptal policejního šéfa Fukudy, kde se dá v této oblasti narazit na lovnou zvěř. Fukuda, který vypracoval detailní zprávu a soupis všech Korejců v okruhu padesáti mil, mu doporučil tři místní, kteří měli jejich loveckou skupinu doprovázet. Zbylí dva byli farmáři pěstující brambory, které i ostatní Korejci považovali v podstatě za barbary, izolované od světa kdesi hluboko v horách, uzavírající sňatky mezi sebou a přežívající z darů země. Ke zbytku světa se připojovali pouze několikrát ročně v období trhů. Oba znali v horách každý klacík a kámen – ale pouze Baek, kočovný kupec s hedvábím, uměl japonsky. Tuto schopnost považoval major Hajaši za nejzpůsobilejší kvalifikaci, k lítosti všech zúčastněných, samotného Baeka nevyjímaje.

Tento výjev se stane jedním z těch, které se kapitánu Jamadovi mihnou před očima, až se jeho život nachýlí ke konci. Vousatý muž ležící v měsíčním světle. Když vkročil asi dvacet stop do nitra lesa, aby nasbíral dřevo na oheň, málem zakopl o tělo rozvalené ve sněhu. Po prvotním šoku kapitána Jamadu zaujalo, jak klidně muž spočívá na zádech, s oběma rukama na srdci – jako kdyby neumrzl, nýbrž usnul v okamžiku vytržení. Druhou věcí, která ho zarazila, byla skutečnost, jak mizerně je ten drobný muž ustrojen. Péřová bunda, kterou měl na sobě, byla tak slabá, že z ní zřetelně vystupovaly ostré záhyby jeho klíčních kostí.

Kapitán Jamada kroužil kolem těla. Potom, z důvodů, které ani zpětně nechápal, přiložil k namodralé tváři ucho.

„Hej, hej! Probuď se!“ zvolal, jakmile si uvědomil, že z mužových nosních dírek stále vychází nepatrný závan dechu. Když se nedočkal odpovědi, vzal kapitál Jamada mužovu tvář do dlaní a jemně ho poplácal. Muž začal téměř neznatelně sténat.

Kapitán Jamada mu položil hlavu zpět do sněhu. Neměl důvod pomáhat tomuto napůl mrtvému Korejci, spíš havěti než lidskému stvoření. Kapitán zamířil zpět k táboru, ale po několika krocích se otočil, sám nevěděl proč. Lidské srdce je někdy jako temný hvozd a dokonce i tak racionálně uvažující muž jako Jamada v sobě skrývá tajemství. Zvedl Korejce do náruče, téměř tak snadno, jako by byl pouhým dítětem.

„Co má k čertu být tohle?“ vyštěkl major Hajaši, když se vrátil.

„Našel jsem ho v lese,“ odvětil kapitán Jamada a položil muže na zem.

„Co chcete dělat s mrtvým Korejcem? Pokud ho nechcete přiložit na oheň – a tenhle by tedy moc dobře nehořel –, měl jste ho nechat tam, kde jste ho našel.“

„Ten muž ještě žije. Byl tu sám na lovu, což znamená, že tyhle hory dobře zná. Mohl by najít cestu dolů,“ odtušil kapitán Jamada chladně. Zastřeným obviněním z útlocitu se nenechal vykolejit; oba muži koneckonců dobře věděli, že soucit do výčtu Jamadových pohnutek a pocitů nikdy nepatřil.

Vrátil se i zbytek družiny a kapitán Jamada nařídil Baekovi, aby přemístil muže v bezvědomí k ohni a promluvil na něj korejsky. Když začal přicházet k sobě, Baek vyjekl a usmíval se přitom jako blázen: „Pane, pane! Probouzí se!“ Kapitán Jamada mu přikázal, aby dal muži nějaké suchary a sušené kaki z jeho vlastních zásob.

„Zastrč ten suchar na chvíli do sněhu, aby změkl. Jinak by se mohl udusit,“ nabádal ho kapitán. Baek spěšně uposlechl, mužovu hlavu si přidržoval v klíně a tiše ho korejsky chlácholil.

„Ti dva se znají?“ chtěl vědět major Hajaši. Sám právě jedl vlastní večeři sestávající z na kámen zmrzlého onigiri a pár naložených blum. Vynořila se také láhev saké, kterou si teď důstojníci, náhle veselí a povzbuzení, předávali.

„Myslím, že ne. Nezdálo se, že by ho Baek poznal,“ odpověděl kapitán Jamada. Ani policejní šéf Fukuda muže nepoznával. Jeden z jeho mužů se však domníval, že by to mohl být jistý nájemní farmář jménem Nam, jehož od všech ostatních zbídačených rolníků této oblasti odlišovalo pouze to, že kdysi patřil ke korejské císařské armádě, a tak se dostal do povědomí policie.

„Takže nebezpečný chlapík. Jako had,“ poznamenal major Hajaši.

„Mohl by nám být užitečný. Podle mě by stálo za to udržet ho tuhle noc naživu, pokud by nás pak za svítání dokázal dostat pryč z téhle proklaté hory,“ odvětil kapitán Jamada nevzrušeně jako vždy. Sám snědl pouze několik sucharů a jedno sušené kaki a jal se chystat k první noční hlídce.

Rozbřesk přišel bez viditelného východu slunce, les se kolem nich opět zhmotnil osvícen popelavým světlem. Kvůli nepřítomnosti slunce a stínů působilo vše jaksi beztížně, jako by stromy, skály i sníh netvořilo nic než hebký stříbřitý vzduch. Svět se zdál reálný jen napůl, svět mezi jinými světy.

Když se do tohoto rána probudil, kapitán Jamada chvíli uvažoval, jestli stále ještě nesní, a zadoufal, že až otevře oči, ocitne se v teple své vlastní postele. V příštím okamžiku si uvědomil, kde ve skutečnosti je, a zklamáním se mu málem udělalo špatně. Od přírody i díky vzdělání měl však sklon velebit rozum a nedůvěřovat pocitům. Na lásku a dokonce i na přátelství nahlížel s opovržením jako na mámení vlastní nižším kastám, ženám a neschopným mužům. Největší problém citů vězel v tom, že byly reakcemi na vnější skutečnosti a nikoliv na vlastní vůli a promyšlené vědomí. Proto si vyčinil za to, že se oddal sebelítosti, a bez dalšího otálení ze sebe shodil pokrývku.

Jamada vstal a poodešel o kus dál, aby si ulevil. Tam, jen několik metrů od místa, kde spali, spatřil veliké otisky tlap, které jejich tábor mnohokrát obkroužily. Vzbudil Baeka i lovce, kteří si usnuli v náručí, aby se zahřáli. Jakmile zmínil stopy, Baek okamžitě vyskočil a hned začal vše horečně vysvětlovat lovci v korejštině. Druhý muž působil nemocně a zesláble, ačkoli oči měl na někoho, kdo minulou noc málem zemřel, neobvykle jasné. Cosi zašeptal a pak mu Baek pomohl se narovnat.

„Co to říká?“ zeptal se kapitán Jamada, když se lovec ke stopám sklonil a mumlal si korejsky.

„Říká, že to určitě musí být tygr. Žádné jiné zvíře nemá tlapu velkou jako poklici. To ví každý,“ řekl Baek. „Teď říká, že se musíme okamžitě vydat dolů. Ten tygr nás odsud sledoval celou noc a není právě šťastný.“

„Proč toho tygra nikdo z hlídek nespatřil?“ chtěl vědět kapitán Jamada a pocítil vůči těm, kteří nastoupili po něm, značné podráždění. Baek vše přetlumočil lovci a poté přeložil jeho odpověď.

„Říká, že tygr nechtěl, aby ho někdo spatřil. Tygra spatříte pouze tehdy, když si to přeje, ani o chvíli dřív. Jsme v jejich domovině, v jejich zemi, proto bychom ho měli nechat na pokoji a tiše odejít.“

„Nesmysl. Jestli to zvíře zahlédnu, než sejdeme dolů, zabiju ho – a jeho kůži i maso věnuji jako dar generálnímu guvernérovi,“ odvětil kapitán Jamada. „Vy zbabělí korejští otroci netušíte, co je odvaha.“

Baek poslušně sklopil hlavu. Přesto však bylo všem, a obzvláště kapitánu Jamadovi, jasné, že čím dřív najdou cestu dolů z hory, tím lépe. Lovec je vedl s překvapivou svižností vzhledem k tomu, že svůj hlad zahnal pouze trochou rýžových sucharů, mořskými řasami a nakládanou zeleninou: vypadalo to, že je zvyklý přežívat na malém množství jídla. Kapitán Jamada mu zabavil luk a šípy, lovec to však, zdá se, akceptoval jako přirozený důsledek současné situace a rázně vklouzl mezi stromy, ani rozzlobený, ani žadonící.

„Kdyby se pokusil utéct, zastřelte ho,“ řekl major Hajaši a kapitán přitakal: „Ano, pane.“

Slunce zůstalo toho dne skryto a svět postupně jasněl bez jakéhokoli viditelného zdroje světla. Vítr je řezal do kůže jako tisíce ledových ostří, chladnější a neúprosnější než předchozího dne. Každý krok, který udělali, po sobě ve sněhu zanechal hluboký a zřetelný otisk a lovec se čas od času otočil, jako by mu něco dělalo starost. Šeptl cosi Baekovi, který zprávu předal kapitánu Jamadovi.

„Prosím, musíme jít rychleji, říká,“ požádal Baek. „Je si jistý, že nás ten tygr sleduje a docela určitě už ho máme v patách.“

„Vy Korejci jste vážně ubozí, zbabělí červi,“ prohlásil kapitán Jamada s opovržením. „Řekni mu, že máme zbraně, žádné luky a šípy. Důstojníci japonské císařské armády před zvířaty neprchají – lovíme je.“

Baek zmlkl a stáhl se zpět na své místo ve skupině, za lovce. Ostatní se usmívali, souhlasně nad slovy kapitána kývali hlavami a chlubili se tou či onou loveckou výpravou, které se kdy zúčastnili, i zvířaty, jež od svého příchodu do Čosonu zabili: mladé levharty sněžné s ledově modrýma očima, černé medvědy pyskaté se znamením bledého půlměsíce na hrudi, jeleny a vlky. Nikdo z nich však zatím neskolil tygra, který je, ačkoli údajně všudypřítomný, ze všech tvorů nejchytřejší.

Jak čas plynul, utichlo i jejich vychloubání. Jelikož se slunce pohybovalo po obloze skrytě, nedokázali určit čas podle ničeho jiného než vlastního hladu a narůstajícího pocitu marnosti. Neplánovali bloudit celý jeden den a po víc než skrovné večeři dojedla většina z nich poslední zásoby k snídani. Pochodovali mlčky, dokud se lovec nezarazil a nezvedl ruku, aby zastavil celou družinu. Ukázal ke stromu, který se stále jemně kýval a shazoval sněhový poprašek jemný a bělostný jako mořská pěna.

„Co se děje?“ zeptal se kapitán Jamada Baeka. Než mu však stačil odpovědět, zaslechli hluboký, vtíravý zvuk podobný hromu v období dlouhých dešťů. Všichni si byli vědomi nepopsatelného pohledu jakési neznámé síly; vycházel z oranžovo-černého záblesku mezi stromy přímo před nimi – ani ne dvacet metrů od nich. Neohroženě si je prohlížel, nehybně, až na poškubávání své chundelaté namrzlé hřívy. V tomto bílém světě byly jedinou živoucí věcí jeho zářivě žluté oči protknuté uhlově černými zornicemi.

Všichni vojáci sáhli během vteřiny po svých puškách a namířili je na tygra, který zůstal stát nehybně jako socha. Kapitán Jamada kývl na své důstojníky a pak vypálil první z mnoha kulek, jež téměř současně vylétly z hlavní. Povzbuzený útokem se tygr vrhl směrem k nim, jako kdyby vzlétl. Metry, které je oddělovaly, překonal během mrknutí oka a vojáci strnuli. Kapitán Jamada měl pocit, že mu srdce zkamenělo, když vtom koutkem oka zaznamenal čísi pohyb. To se lovec spěšně vrhl vpřed, s oběma rukama vysoko nad hlavou.

„Nestřílejte!“ Jeho výkřik se rozlehl mýtinou, až se stromy zachvěly. „Ne!“

Aniž by tygr zpomalil, změnil směr a vyrazil k němu.

„Ne! Ne!“ opakoval lovec, dokud se tygr pouhý metr od něj nezastavil. Na okamžik upřel své žluté oči do jeho, potom ho obkroužil a utekl stejně rychle, jako se objevil. Když začali vojáci znovu střílet, zmizel v houští – a zanechal za sebou stopu zářivě rudé krve, která zbarvila každý třetí otisk tlapy, levé zadní nohy.

„Proč všichni stojíte jako solné sloupy?“ vykřikl major Hajaši. „Vydáme se za ním – nemůže běžet moc rychle. Před setměním ho dostaneme.“

Lovec cosi rychle pověděl Baekovi. Starý kupec zaprosil: „Ten muž si myslí, že bychom měli tygra nechat jít. Říká, že poraněný tygr je daleko nebezpečnější než zdravý. Tygři jsou pomstychtiví tvorové. Pamatují si křivdy i dobrý skutek, a jestli je zraněný, zaútočí, aby zabil.

I kdybychom toho tygra zabili, bude s námi konec, jestliže zůstaneme v horách další noc, a pokud je už nyní chladněji než včera... tak to říká tenhle muž, pane.“

Major Hajaši se rozhlédl po svých mužích, kteří se tvářili poraženecky a nebyli právě ochotni vydat se hlouběji do hor v honbě za tím obrovským zvířetem. Rozhodně se nezdálo, že by ho zranění jakkoli zpomalilo.

Hajaši nevelel pouze loveckým výpravám, jako byla tato, nýbrž také boji v poli, tomu poslednímu v Mandžusku proti Rusům, a samozřejmě také zásahům proti nepokojům a povstáním v Koreji. K boji se vždy stavěl čelem, ovšem ne ze statečnosti, kterou považoval za nerozum. Věřil pouze v úspěch a krvelačnost nebyla jeho primárním potěšením – sloužila mu především k tomu, aby dal najevo nadřazenost vůči svým druhům a zastrašil své podřízené. A jelikož bral Hajaši úspěch spíše prakticky než jako ctnost, i nyní se rozhodl zvolit si takové řešení, které se mu hodilo nejvíce. Nařídil proto, aby je korejský lovec odvedl zpátky do údolí.

Ačkoli se jim podařilo sejít dolů a zvíře nechat za sebou, měli po celou dobu pocit, jako by jejich týl neustále sledoval pár žlutavých očí. Nakonec se však ocitli na stezce, která byla zřetelná i pod stopu vysokou závějí. O několik hodin později se vynořili z hlubokého lesa na vyhlídku, odkud spatřili hluboko pod sebou vesnici. Doškové střechy jantarově zářily díky nečekanému slunečnímu paprsku, kterému se těsně nad obzorem konečně podařilo proniknout clonou mraků.

Kdyby nebyli vojáky, bývali by se rozběhli z kluzkého zasněženého svahu dolů jako děti, tak je ten pohled nadchl. Přítomnost jejich velitele je umravňovala, a tak pouze zlehka přidali do kroku. Trvalo další půl hodinu, než muži konečně dospěli k úpatí hory, kde se s hranicí divočiny střetávala vesnická farmářská stavení. Pole ležící ladem byla pod sněhovou pokrývkou plná otisků ptačích i dětských nohou.

Major Hajaši nařídil zastavit a cosi probíral s policejním velitelem, úlisným a hrabivým mužem, jemuž pár strastiplných dní dodalo přechodně vyzáblé vzezření. Ostatní důstojníci odložili své batohy na zem, zapálili si a vesele si u toho povídali. Prožitou hrůzu už hodili za hlavu a žertovali o ní, nadšeni vyhlídkou tepla, které jim poskytnou jídlo a oheň.

„Ty tam,“ křikl kapitán Jamada na lovce, jenž obezřetně přistoupil blíž k Baekovi. „Tvé jméno.“

„Jmenuju se Nam Džung Soo,“ odpověděl lovec zadrhávající japonštinou.

„Byl jsi v korejské císařské armádě?“

Baek vše Namovi přeložil a ten přikývl.

„Víš, že je nelegální, aby měli Korejci u sebe jakoukoli zbraň? Mohl bych tě nechat na místě zatknout.“

Baek vypadal absolutně zděšeně, když to korejsky šeptal Namovi, ten však na kapitána Jamadu pouze vrhl zlostný pohled. Důstojník se na lovce zamračil. Tito dva muži si nemohli být méně podobní: první, oblečený v teplé vojenské uniformě s kožešinou obšitou čapkou, pohledný, mrštný a dokonce i po třech těžkých dnech strávených v lese sršící energií; druhý, menší muž s ostře vystupujícími lícními kostmi, které mu vrhaly na tvář tmavé stíny, vlasy spíš šedivé než černé, působil staře, zvětrale a kostnatě jako kus skály.

Přesto však Jamada v očích druhého muže cosi zaznamenal. Vojáci bojující proti sobě mají více společného než odlišného, mnohdy jsou si podobní víc než s civilisty vlastního národa. Navzdory svému prašivému vzezření Nam vypadal, že by neváhal zabít své nepřátele a ochránit své spojence; a to Jamada respektoval.

„Zabavuji tvé zbraně. Jestli se ještě někdy doslechnu, že jsi znovu lovil, osobně tě zatknu. Považuj to za odměnu za to, že jsi nás dovedl zpět do údolí.“

Baek zprávu předal v hluboké úkloně před mladým důstojníkem, kterou Jamada přijal s úsečným kývnutím. Nam však na něj okamžik jenom zlostně hleděl a potom se odvrátil.

„Hej, Baeku!“ zavolal major Hajaši a starý kupec se k němu přišoural.

„Ano, pane.“

„Kvůli tobě jsme zabloudili, ty hloupá hnido,“ protáhl major Hajaši téměř líně. Baek se schoulil a hlavu držel hluboce skloněnou.

„Omlouvám se, pane, sníh zakryl stezky, takže je nebylo možné najít, prošel jsem těmito horami nahoru a dolů snad stokrát, ale...“

„Zkazil jsi nám lov a málem nás zabil,“ přerušil ho major Hajaši. „Jdi. Být tebou, utíkal bych, co by mi nohy stačily.“

Baek se zachvěl, několikrát pokorně kývl hlavou, obrátil se na patě a rozběhl se tak rychle, jak mu jeho staré tělo dovolovalo. Když už přeběhl téměř celé rýžové pole, přetáhl si major Hajaši pušku přes rameno – a vystřelil.

Baek padl vpřed, jako by klopýtl o kámen, paže široce rozpřažené. Nevydal ani hlásku – nebo snad byla vzdálenost příliš velká, aby se k nim jakýkoli zvuk, tlumený ledovým ovzduším, donesl. Z rány uprostřed zad mu pomalu vytékala krev a vsakovala se do jeho tlumoku plného hedvábí.

„To nám vynahradilo nedostatek zábavy z lovu, co myslíte, veliteli Fukudo?“ zeptal se major Hajaši a Fukuda podlézavě souhlasil.

„A co se týče toho muže, Nama, předám ho vám, je to koneckonců vaše jurisdikce.“

„Ach ano, jistě. Uděláme z něj názorný příklad,“ řekl Fukuda. „Až s ním skoncujeme, nikdo další už se v těchto končinách neodváží vzít do ruky zbraň.“

„To není žádoucí, veliteli,“ zasáhl kapitán Jamada. „Tento Korejec nás odvedl dolů z hory. Bez něj bychom to nezvládli.“

„A vy jste mu zachránil život, takže jste si podle mě kvit. S ohledem na jeho pytlačení to však vypadá, že se váhy vychýlily v jeho neprospěch,“ prohlásil Fukuda s úsměvem, jako by mu vlastní důmyslnost udělala radost.

„Jenže on nás zachránil před tím tygrem,“ odvětil Jamada chladně. „Mně se zdá, že tím se poměr opět vyrovnává.“ Přejel pohledem z Fukudy na majora Hajašiho a zase zpátky. „Nemám ty špinavé Korejce právě v lásce a buďte si jisti, že jsem jich na bitevním poli zabil víc než dost. Jestli však ublížíte tomuto muži, bude mít u vás dluh života a nic neubírá na cti víc, než když se člověk zaváže podřadnější bytosti. A protože zachránil život i mně, nemohu to připustit a nechat se zahanbit. Nechte ho jít.“

„Vážně mluvíte z cesty, kapitáne,“ řekl Fukuda s hořícími tvářemi. Pohlédl na majora Hajašiho, aby ho podpořil.

Hajašiho obličej byl téměř bez výrazu, což vždy věštilo nebezpečí. Olízl si rty, zvyk podobný hadovi.

„Koneckonců, není nezbytné zabíjet každého Korejce, který se v těchto končinách vyzná. Byl nám užitečný, na rozdíl od toho starocha Baeka,“ poznamenal Hajaši.

Nato Fukuda spěšně ustoupil a s ostatními se rozhodli zamířit na policejní stanici.

Jakmile si byl jist, že si ho nikdo nevšímá, Jamada si s nefalšovanou úlevou oddychl. Nikdy si pro nikoho či od nikoho nic nepřál, což mu po celý život poskytovalo tajné zadostiučinění. Ve své nezávislosti si připadal celistvý a nikdy netoužil po laskavosti ani od své matky – tiché, elegantní ženy se studenýma bílýma rukama – ani po lásce od ženy. Ovšem hrozba ztráty tváře kvůli Fukudově brutalitě vyburcovala Jamadu víc, než by čekal. Takovéto pouto k osudu jiného člověka mu bylo proti mysli. Čím nejistější by bylo Namovo bezpečí, tím déle by k sobě byli připoutáni. A tak Nama, který zíral na Baekovo tělo před sebou a slova mu zmrzla na rtech, odtáhl stranou. Kolem Baeka už se slétly vrány a vzrušeně krákaly.

„Pokud se dostaneš do potíží, vyhledej mě,“ řekl mu Jamada tiše, aby ho ostatní nezaslechli. „Jmenuji se Genzo Jamada.“

Nam na něj upřeně hleděl. Jamada netušil, jestli mu rozuměl, proto sáhl do kapsy kabátu, vytáhl z ní stříbrné pouzdro na cigarety a vtiskl ho Namovi do ruky. Jamada přejel prstem po straně pouzdra, kde bylo vyryté jeho jméno. Potom vyrazil pryč s ostatními vojáky. A když bylo nyní o jeho osudu, alespoň prozatím, rozhodnuto, vydal se i Nam kulhavě pryč a nikdo už mu nevěnoval sebemenší pozornost.

1. ČÁST

1918–1919

1

Tajné dopisy

1918

Byl právě den na přelomu zimy a jara, na třpytícím se ledu nepatrný náznak oblevy, a žena s dívenkou už za sebou měly deset kilometrů po venkovské cestě, na níž pomalu rašily něžné zelené výhonky podobné lidským řasám. Svou cestu započaly ještě před rozedněním a nezastavily se, dokud nedorazily před panský dům v Pchjongjangu obehnaný zdí.

Žena si ztěžka povzdychla a uhladila si neposlušné vlasy, které se jí lepily k tvářím. Vypadala zanedbaně v porovnání se svou dcerou, jež měla lesklé černé kadeře za ušima zapletené a uprostřed zad sepnuté v jeden dlouhý ohon. Téměř od té doby, co se naučila chodit, byla Jade předurčena pracovat kolem domu a starat se o své sourozence, vlasy jí však matka česala a zaplétala každý večer. Její matka dávala více jídla svým synům, ale jí pokaždé nandala jako první, jelikož byla nejstarší. Šlo o jediné láskyplné chvilky, kterých se Jade během prvních deseti let jejího života dostalo. Teď pochopila, že i jim je nyní konec.

Jade zatahala matku za rukáv.

„Můžu se s tebou vrátit domů?“ zeptala se tenkým hláskem přerývaným vzlyky.

„Přestaň fňukat jako malé dítě. Poslouchej mě,“ napomenula ji matka. „Každý měsíc budeš mít dovoleno přijít nás na půl dne navštívit. Copak nechceš své matce a otci pomoci?“

Jade přikývla a otřela si tvář rukama, drobnýma a červenýma jako listy javoru. Tíha skutečnosti, že se narodila jako prvorozená, už na její postavičku těžce dolehla.

U bočního vchodu je přivítal sluha a nechal je čekat ve dvoře. Ze tří stran na ně shlíželo několik vilek se střechami pokrytými taškami, z nichž vyzařoval onen nadpozemský nádech vybraných a starobylých panských domů. Přestože vůbec nefoukalo, Jade ovanul chladný větřík, jako by na ni dýchlo samotné sídlo. Tam, kde byla dřevěná podlaha verandy vyleštěná dohladka a prošlapaná, si dokázala představit nesčetné hosty, zouvající si boty předtím, než vstoupí dál: muže hledající potěšení, útěchu, intenzivní připomínku svého mužství či snad ukojení své první milostné touhy. Ačkoli byla Jade ještě mladá, nebylo pro ni těžké domyslet si, co tito muži chtějí. Jejich motivace byla prostá – cítit se naživu. Mimo její chápání však zůstávaly tyhle ženy. Cítily se i ony plné života tak, jak to dopřávaly mužům?

Jedny ze dveří do vily se otevřely a objevila se v nich jakási žena. Ještě předtím, než se otočila, Jade podle vyklenutí jejích zad a obzvláště půvabné vzdálenosti mezi její šíjí a rameny okamžitě poznala, že je neuvěřitelně krásná. Jakmile ukázala svou tvář a dokonce jejich směrem vyslala blahosklonný záblesk úsměvu, pocítila Jade, jak se jí útroby sevřely touhou. Namísto obyčejné ženské krásy, jež v ostatních ženách vzbuzuje žárlivost, vládla tato cizinka krásou mnohem neobvyklejšího druhu, který je k ní naopak přitahoval v příslibu, že část z ní ulpí také na nich. Pod dojmem všeobjímající laskavosti však nedřímala poklidná osobnost. Zdálo se, jako by si s lidmi, které k sobě vábí, pohrávala, nejprve v nich vzbudila naději a vzápětí se těšila pohledem na jejich shrbená záda.

Jadina matka se strnule poklonila, netečná vůči ženině kouzlu. Přestože byli nájemními farmáři a pachtili se na úzkém pruhu pole, patřili technicky vzato k vyšší vrstvě než tato giseng – jež příslušela ke stejně nízké sortě lidí jako řezníci či koželuhové. K těm, kteří si vydělávali nečistou prací.

„Takže tohle je to dítě?“ prohodila kurtizána mírně a její matka mumlavě odpověděla. V tomto domě sloužila přítelkyně její sestřenice, a proto bylo dohodnuto, že Jade nastoupí jako pomocnice v prádelně, kde si vydělá dva wony měsíčně plus pokoj a stravu.

„Jaká dlouhá cesta, navíc pěšky blátem a sněhem,“ poznamenala žena k matce, ale oči měla stále upřené na Jade. Potom si povzdychla, jako by spatřila cosi politováníhodného, čemu nemůže pomoci. Jade napadlo, že jsou ženiny úzké oči nejspíš uvyklé vídat a hodnotit vznešenější věci a že její vlastní suchá, popraskaná tvář je hluboko pod její úroveň, a tak v ní vyvolává lítost, asi jako třínohý pes.

„Mrzí mě, že vám to říkám, tetičko, ale došlo k omylu. Když jste se mi dva týdny neozvala, rozhodla jsem se přijmout jako pomocnici v domácnosti jinou dívku. Pojďte si však dát něco na zub do kuchyně, když už jste sem vážily cestu. Chvíli si odpočinete, než vyrazíte nazpět,“ řekla a vrtěla přitom svou krásnou hlavou s vlasy spletenými do složitého drdolu.

„Ale kdeže, madam Silver, co to povídáte? Vždyť jsme vám vzkazovaly.“ Jadina matka sepjala ruce na hrudi. Jade připadalo její gesto venkovské a odpudivé, obzvláště v porovnání se Silveřinou chladnou elegancí. „Copak by se vám v tak velké domácnosti nehodila ještě jedna pomocnice? Moje Jade měla na starosti všechny domácí práce už od svých čtyř let. Určitě vám bude užitečná.“

„Mám svých pomocnic dost,“ odvětila Silver netrpělivě. Jade přesto vycítila, že si ji kurtizána nepřestává prohlížet se zvědavým výrazem v klidné oválné tváři. Byl to pohled někoho, kdo se ne vždy uráčí druhým odpovědět a promluví pouze tehdy, když se mu zachce.

„Ovšem jestli chcete, mohu vzít Jade do učení.“ Silver se otočila k její matce s výrazem definitivnosti. „Jednorázová platba padesáti wonů – právě tolik by si vydělala jako služka za dva roky. A navíc pokoj, strava, výcvik a oblečení. Až začne za pár let pracovat a splatí mi padesát wonů i s úroky, bude vám moci posílat, kolik bude chtít.“

Ústa Jadiny matky se stáhla do přísné linky. „Nepřišla jsem sem, abych svou dceru prodala a udělala z ní kurtizánu,“ podařilo se jí vyštěknout a na posledním slově si dala obzvlášť záležet, aby se vyhnula jinému: děvka. „Co si myslíte, že jsem za matku?“

„Jak chcete.“ Nezdálo se, že by se to Silver jakkoli dotklo, Jade si však všimla, že se jí koutek úst pozvedl v pohrdavém úsměvu. „Tak či tak, prosím, pojďte si dát do kuchyně trochu polévky,“ řekla a otočila se k nim zády.

„Počkejte, madam.“ Jade zaskočilo, že slova vyšla z jejích vlastních rtů. Matka jí poklepala na rameno, aby ji umlčela, ona však pokračovala. „Zůstanu tady jako učednice... To je v pořádku, mami. Udělám to.“

„Pst. Nemáš tušení, o co tady jde,“ odsekla matka. Kdyby bývaly byly o samotě, dala by průchod jadrnému výlevu o ženách, které si na živobytí vydělávají roztaženýma nohama. V Silveřině přítomnosti Jade pouze plácla mezi ostře vystupující lopatky podobné složeným křídlům nezkušeného ptáčete.

Silver se usmála, jako kdyby její nevyřčené myšlenky zaslechla. „Je to tak, tahle práce není pro každého. Víš, co tu děláme?“

Jade zrudla až za ušima a přikývla. Její kamarádky, jejichž sestry se provdaly ve čtrnácti či patnácti letech, jí prozradily, k čemu došlo během jejich svatební noci. Připadalo jí to nepříjemné a zároveň ji tohle pomyšlení nutilo pevně sevřít stehna. Když se to vezme kolem a kolem, bylo vlastně jedno, jestli k tomu mělo docházet zadarmo s jedním mužem nebo pro peníze s mnoha, alespoň z tělesného pohledu. Stejně by Jade za pár let provdali za toho, kdo by nabídl nejvíc, jako třeba vesnickému lékaři, který neúnavně sháněl nevěstu pro svého nemocného syna. Navzdory lítosti, kterou k němu cítila, připadalo Jade cokoli jiného lepší než provdat se za toho prostoduchého chlapce s rukama jako pařáty. Ve skutečnosti by se nestala jeho ženou, nýbrž sestrou a později matkou.

Padesát wonů byla dvakrát větší částka, než jakou by jim nabídl dokonce i doktor, a peníze by dokázaly zařídit mnohé – malý kousek půdy od jejich hospodáře, mladého kohoutka a zdravé slípky, které by jim vyvedly kuřata. Už nikdy by nešli spát bez večeře. Chlapce by mohli poslat do školy a mladší dcera by se mohla vdát do vážené rodiny majitelů půdy. Ovšem pouze v případě, že by se nikdo z vesnice nedozvěděl, že Jade prodali do domu kurtizány.

Jade úplně viděla, jak se tatáž představa odráží v matčiných tmavých očích, příliš znavených, než aby z nich ještě kanuly slzy. Silver se natáhla a sevřela její matce ruku. Ta se jí nevyškubla.

„Podle mých zkušeností může kurtizána vyrůst i z dívky z kláštera, jestliže je k tomu předurčená. Možná je i opačná cesta, a také častější. Pokud to nebude Jadiným osudem, najde si jinou cestu, přestože bude vychována v gibangu.“ Silver se jemně usmála. „Já na to nemám téměř žádný vliv.“

Jade nikdy sama sebe v zrcadle nespatřila, dokud nepřišla do Silveřina domu. Rozostřené odrazy, které přece jen zahlédla na umyvadlech, nepramenily z přehnané marnivosti. Měla matnou, hladkou pleť s voskově žlutým nádechem. Její oči byly malé, ovšem nezvykle jasné pod nadýchaným obočím připomínajícím černá pírka. Pokud se člověk zahleděl zblízka, všiml si, že má levou duhovku lehce vychýlenou, směřující ven – jako rybí oko. Rty měla kulaté a rudé, dokonce i bez rtěnky. Její úsměv – zářivý, s náznakem rošťáctví – by mohl být považován za okouzlující, kdyby býval nerámoval pár nepopiratelně křivých horních zubů. Její fyzický vzhled se vyznačoval i dalšími zvláštnostmi, které by o něco výjimečnější dívka bývala neměla. Stručně řečeno byla Jade tím typem mladého děvčete, jež stálo přesně na pomezí obyčejnosti a krásy. Nevadilo jí to, jelikož se její matka beztak k jakékoli kráse stavěla poněkud podezřívavě.

Další z věcí, které její matka považovala pro dívky za škodlivou, byla přemíra vzdělání. Jade směla navštěvovat pouze jediný rok vyučování ve vesnické jednotřídce, určené pro žáky od pěti do dvaceti let. I v tomto zmatku se naučila víc než jen obyčejné počty a základy abecedy, jimž by dávala přednost její matka. Díky škole se Jade přestala cítit jako poslušná součást domácnosti, jako třeba pec nebo motyka. S novými vědomostmi se zároveň smršťovala a rozpínala a překvapila ji jakási mlhavá vnitřní nespokojenost. Právě tohle bylo samozřejmě hlavním důvodem, proč bylo vzdělání tak nebezpečné. Kdyby nahlas vyslovila to, co se jí honilo hlavou, bývala by ji matka štípala a pleskala o poznání častěji. Strach v ní potlačil dokonce i slzy při jejich loučení, neboť netušila, jestli by pláč matku potěšil, nebo spíš rozčílil. A tak zůstala Jade tichá a poslušná, když následovala Silver po verandě lemující první patro. Dům k ní však tajně promlouval, toužila se dotknout sloupů vyrobených z padesátiletých borovic nabarvených rumělkou načerveno. Jak procházela kolem, pohupovaly se pod okapy hedvábné svítilny, jaksi evokující dojem nehybnosti i pohybu zároveň, umělosti i přirozenosti. Tato opojná atmosféra se nese celým domem, napadlo Jade, když ji Silver vedla chodbou dál. Nejvíce patrná však byla v samotné Silver. Jade nikdy nespatřila nikoho, kdo by se pohyboval stejně plavně jako madam Silver – zdálo se téměř nemožné, že by oplývala tak přízemními částmi těla těla, jako jsou chodidla či palce. Navzdory tomu si Jade pomyslela, že neexistuje nikdo, kdo by byl lepším příkladem ženské přirozenosti. Silver se usmívala a mluvila s absolutní lehkostí bytosti, jež se narodila pro to být ženou, a byla si toho plně vědoma. O pár kroků dál se před Jade ladně zastavila a odsunula dveře z rýžového papíru.

„Tohle je hudební učebna,“ řekla Silver. Všechny čtyři stěny této velké auly byly vyzdobeny okázale malovanými deskami. Na jedné straně místnosti se tucet mladých dívek učil tradiční píseň; opakovaly verš po verši po starší kurtizáně. Na opačné straně si jedenácti- či dvanáctileté dívky procvičovaly hru na kajagum.

„Děvčata, co zpívají, jsou tu prvním rokem. V druhém ročníku se začneš učit hrát na kajagum a daegeum a na různé druhy bubínků. Tohle jsou tedy dvě z pěti umění, které si musí kurtizána osvojit – zpěv a nástroj,“ vysvětlila Silver. Zatímco hovořila, jedno ze zpívajících děvčat vyskočilo ze svého místa a pelášilo k nim. Jade málem slyšela, jak Silver nesouhlasně svraštila obočí.

„Kdo je to, mami?“ zeptalo se děvčátko Silver a Jade se pokusila skrýt své překvapení. S kulatým obličejem a nevýraznými rysy tahle dívka v ničem nepřipomínala svou elegantní matku.

„Z vyučování bys nikdy neměla odcházet bez povolení své učitelky,“ pokárala ji Silver, čímž připomněla Jade její vlastní matku. Zauvažovala, jestli někde žije taková, která by své dcery nevítala s hněvem.

„Hodina stejně za pár minut skončí,“ nedala se dívka. „Je nová? Můžu ji tu provést?“

Silver na vteřinu zaváhala, jako by zvažovala důležitější povinnosti, které si žádají její pozornosti, a pak je mávnutím ruky obě propustila. Dívka popadla Jade za loket a vedla ji halou pryč.

„Já jsem Lotos. Díky, žes mě dostala ze třídy.“ Zazubila se. „Jak se jmenuješ ty?“

„Jade.“

„Pěkné jméno. Nejspíš si ho ani nebudeš muset měnit,“ prohodila Lotos a přitom otevřela další posuvné dveře. V této místnosti, o něco menší, než byla ta předchozí, se na jedné straně cvičila skupinka studentek v malování vodovými barvami a na druhé v kaligrafii.

„Už ti máma pověděla o pěti uměních kurtizány? Tady máme třetí a čtvrté: malování a poezii... Učíme se tu taky korejštinu, japonštinu a aritmetiku. Jednou za měsíc skládáš z každého předmětu zkoušku, a když nemáš všechno správně, musíš daný měsíc opakovat.“

„I japonštinu a aritmetiku?“ ujišťovala se Jade, která si začala trochu dělat starosti.

„Ano, tyhle obzvlášť.“ Lotos vážně pokývala hlavou. „Já už se nějakou chvíli nemůžu dostat přes první ročník. To ale znamená, že budeme moct být ve stejné třídě!“

Lotos se zahihňala a vyběhla po schodišti do druhého patra. Smějící se Jade ji následovala a sotva popadala dech. „Tady.“ Lotos zatáhla Jade do největší učebny, jakou tu zatím viděla. Tahle byla prázdná, s vyleštěnou podlahou ochozenou tak, až se blyštěla. Na stěnách visely masky a barevné hábity; v jednom z rohů byly jeden na druhém úpravně vyskládané kožené bubny a další nástroje.

„Tahle místnost je určená pro páté umění kurtizány – tanec. Ten se začneš učit ve druhém ročníku,“ vysvětlila Lotos. „A to je z naší školní budovy všechno. Ještě ti ukážu, kde budeš spát.“

Dívčí ložnice se nacházela v jednopodlažní vilce hned za školou. Právě procházely přes nádvoří k ložnici prvňaček, když vtom vyšla z křídla vedoucího ke kuchyni jakási oslnivě krásná dívka. Jade však podle jejího nákladného úboru a povýšeného způsobu, jakým oždibovala kousek rýžové karamelky, poznala, že nepatří ke služebnictvu. Dívka je spatřila a zamířila jejich směrem.

„Moje starší sestra Luna,“ zašeptala Lotos. Luna byla nepochybně dcerou své matky. Připomínala Silver stejně, jako odraz měsíce na řece zrcadlí svůj zdroj.

„Ty jsi ta nová,“ řekla Luna a pohrávala si přitom s konečky svého copu, který byl hustý a nadýchaný jako levhartí ocas. Tvář měla tak zářivou, že si Jade dovolila pohlédnout na ni jen pokradmu, tu na nos, tu na ústa.

„Ano, já jsem Jade,“ odpověděla se stydlivým úsměvem a Luna se zvonivě rozesmála.

„Byla bys docela hezká, kdybys neměla tak hrozné zuby. Vypadají jako náhrobní kameny,“ dobírala si ji starší dívka.

„A ty máš náhrobní kameny místo mozku,“ odvětila bez zaváhání Lotos. Ani náhlý záblesk vzteku však neumenšil krásu Luniny tváře, naopak vypadala ještě víc jako dospívající císařovna. Navzdory své fyzické podobě se Silver však působila živějším a zároveň krutějším dojmem, neoplývala Silveřinou sošnou blahosklonností vůči těm méně šťastným.

„Ty jedna neukázněná huso. Právě proto tě nemá nikdo rád, dokonce ani máti,“ řekla Luna. Její mladší sestra na ni prostě jen upřeně hleděla, dokud Luna opovržlivě neodkráčela pryč.

Té noci ležela Jade na lůžku a přemýšlela, jestli se jí podaří vydržet ve škole alespoň měsíc, nebo snad dokonce vystudovat a stát se kurtizánou. Pokud by u zkoušek propadla, možná z ní Silver přece jenom udělá služku. Ani teď si v hierarchii domácnosti nestála o mnoho lépe než služebnictvo a to, že si hned v začátcích znepřátelila Lunu, nevěstilo nic dobrého. Absolutní poslušnost vůči starším studentkám a kurtizánám patřila bezpochyby mezi nejzákladnější školní pravidla. Jade tušila, že tu existují i další nepsaná pravidla a očekávání a Silver hraje roli nezpochybnitelné soudkyně, která na všechno dohlíží.

Jade se nicméně brzy naučila, že jejich paní nebere svou pozici jako samozřejmost. Stejně tak nebyla žádnou mytickou bytostí, která zvýší hlas pouze tehdy, aby přednesla všeobecná klišé. Vymáhala tresty pro mladé učednice, jež se vzpíraly starším kurtizánám, i pro starší kurtizány, které šířily pomluvy nebo skrývaly své výdělky. Ložní prádlo poskvrněné menstruační krví, ukradená vlásenka, dokonce ani sklenice s medem, z níž tu a tam zmizelo pár lžic – nic z toho neuniklo její pozornosti. Přestože zasahovala i do těch nejmalichernějších záležitostí, její tvář zůstávala nehybně odtažitá s netečným postojem bledé krásky z malby ze sedmnáctého století. Jade si všimla, že si Silver ve všech ohledech pěstovala auru starobylosti, a to jak díky přirozené dispozici, tak vědomému rozhodnutí. Její obrovská zapletená koruna – z jejích vlastních vlasů a paruky – by na mnoha ženách působila staromódně a až příliš mohutným dojmem. U ní však vypovídala o romantickém vztahu k minulosti, o poetické citlivosti.

Během prvních několika měsíců se Jade od paní domu nedostalo žádných pochval ani jakékoli pozornosti. Jediná, kdo se o ni zajímala, byla Lotos, která sama nepatřila v domě mezi nejoblíbenější. Kdykoli došlo na hádku s její starší sestrou, Silver vždy stranila Luně. V očích matky byla Lotos líná, úskočná a zbrklá, zatímco Luna neudělala nikdy nic špatně. Toto vědomí však Lotos nezabránilo v tom, aby své sestře vzdorovala, především neústupností a vychytralostí, jako kočka číhající za zdí, aby vyrazila do útoku. S Jade ale své drápky ochotně zatáhla. Celé hodiny dokázala mluvit o věcech, o nichž měla jen mlhavé povědomí: o nejnovějších módních výstřelcích, řečech kolujících po Pchjongjangu a Soulu, typech mužů, typech žen nebo třeba o tom, co se dělo za jistými dveřmi správy domu, kam jim nebylo dovoleno vstoupit. Jade její pobuřující zájem o mužskou společnost šokoval, ani ne tak proto, že byla ještě mladinká, ale spíš proto, že moc krásy nepobrala. Lotosin obličej jako měsíček působil nevýrazně, což bylo běžnější spíše na jihu – neměl nic z oválné křehkosti tváře její matky, archetypu pchjongjangské krásky. Jade se doposud domnívala, že více smyslnosti v sobě mají atraktivní ženy a dívky, nyní však zjistila, že to není nezbytně pravda.

Jakmile se z nich staly bližší přítelkyně, přestala Jade na tuto přemíru touhy nahlížet jako na určitou zvláštnost a brala ji spíše jako přednost. Tvář své kamarádky už nepovažovala za tuctovou, nýbrž za fascinující. Postupně si oblíbila Lotosin dar nikdy nekončícího tlachání, to, jak v jejím podání cokoli vyznělo jako padající hvězda – nečekaný, úžasný jev, jehož se staly svědky pouze ony. Výborně se doplňovaly, jelikož Jade milovala nekonečné přemítání a Lotos zase neustálé švitoření, proto mezi nimi panovala ta správná rovnováha. Lotos měla navíc nadání pro lumpárny: jednou odpoledne naskládala polštáře na sebe, vyšplhala na vrchol šatní skříně a nonšalantně z ní sundala sklenici, v níž si Silver ukrývala své vlastní zásoby medu. Jade ji s úžasem pozorovala, dokud do pokoje nevstoupila Silver a nepřistihla Lotos přímo při činu. Dokonce i tehdy, když si odpykávala svůj trest – musela stát na jedné noze nebo klečet s rukama vysoko nad hlavou –, Lotos z legrace šilhala nebo vyplazovala matce za zády jazyk, což Jade pokaždé rozesmálo.

Krátce po jejich prvních měsíčních zkouškách – v nichž Jade navzdory svým velikým obavám uspěla, dokonce včetně japonštiny – zodpověděla Lotos otázku, kterou se jí Jade neodvažovala položit: proč jsou se sestrou tak odlišné.

„Jediný muž, kterého matka kdy milovala, je Lunin otec. Potkali se, když jí bylo devatenáct. Pořád ještě nosí prsten, co od něj dostala. Přestože měla i další mecenáše, tenhle stříbrný prsten za celé ty roky nesundala,“ prozradila jí Lotos. Jade si vzpomněla, že ten blýskavý kroužek spatřila; nebyl tak drahý ani zdobený jako ostatní Silveřiny šperky, ale vynikal svou masivní, oblou elegancí.

Zatímco Luna přišla na svět z tragické lásky, Lotos byla pouhou nehodou, kterou způsobil neopatrný zákazník. Jade byla tajně přesvědčená, že právě to bylo důvodem, proč se Silver ke své mladší dceři chová s takovým nezájmem; Lotos představovala v jejím životě jedinou věc, která se přihodila naprosto proti její vůli. Pokud se ani ženě jako Silver nepodařilo dosáhnout v životě štěstí, přemítala Jade, je velmi nepravděpodobné, že by si ona sama mohla vést lépe. Po pětadvacítce měly kurtizány, alespoň podle veřejného mínění, svá nejlepší léta za sebou a ve třiceti už byly všeobecně považovány za staré. Pokud se jim do té doby nepodařilo stát se konkubínou nebo madam, mohly dopadnout stejně jako obyčejné prostitutky. Starší kurtizány v Silveřině domácnosti přirozeně vynikaly v umění zamilovat se do seschlých majitelů půdy či vrásčitých bankéřů. Byla to hra, jíž se muži i ženy účastnili v harmonické symbióze.

Jade – kterou dělilo jen pár let od budoucnosti venkovské kurtizány průměrného vzhledu – si stále nedokázala představit, že by ulehla s nějakým statkářem se zlatými zuby a smrdutým dechem. Místo toho snila o mladých šlechticích se slabostí pro poezii. Podle Silver uměly ty nejlepší a nejobdivovanější kurtizány historie oslnit nejurozenější gentlemany pouhou poetickou korespondencí. Mnohdy se do sebe zamilovali, aniž by navzájem spatřili svou tvář, tak dokonale na výši bylo jejich epistulární umění. Někdy došly tyto vášně naplnění; jindy je se spalující touhou provázely po celý jejich život. Jade o těchto romancích často snila a vzdycháním vzdávala těmto zmařeným láskám hold. Možná že právě proto ji matka varovala před úplatnou silou vzdělání – aniž by nějakého muže vůbec spatřila, zlákal ji samotný jazyk. Chvěla se představou, že ji určitá slova v určitém pořadí mohou celou zevnitř přeskupit, jako když přestavíte nábytek. Slova ji neustále měnila a přetvářela, přestože si té změny nikdo jiný nevšiml. A tak si Jade po vyučování, kdy se ostatní dívky zaměstnávaly procházkami v zahradě nebo napařováním pleti rýžovou vodou, o samotě procvičovala psaní svých dopisů.

KDYŽ PŘIŠLO JARO, PŘESUNULA Silver odpolední hodiny literatury do zahradní besídky. Každý den určila jednu z dívek, která měla zpaměti recitovat klasickou poezii. Jade si pro svůj výstup zvolila báseň od Jini Hwangové, kurtizány ze šestnáctého století, která si podrobila členy královské rodiny, mnichy, učence, umělce bez prostředků i bohaté filantropy. Říkalo se o ní, že neměla konkurenci v poezii, kaligrafii, literatuře, malbě, tanci ani hudbě a pověst o její kráse se rozšířila po celém království a donesla se až do Číny. Co na ní ale Jade obdivovala ze všeho nejvíc, byl fakt, že si své milence vybírala sama a opouštěla je bez prolití jediné slzy.

Silver vyzvala Jade, aby předstoupila před třídu, a ta spustila:

„Kolébá se v proudu říčky loďka z pinie,

jak dlouho kotví u břehu, jak dlouho už tu je?

Až další se mě na to zeptá, kdo první řeku ťal,

já odpovím: muž učený a dvorný tady stál.“

Když četla báseň poprvé, zasáhla ji bolest i potěcha zároveň. Jenže ostatní dívky, zdálo se, nijak neoslovila. Pouze Lotos zkřivila obličej snahou potlačit zívnutí.

„Moc dobře – jedna z mých oblíbených,“ pochválila ji Silver. „A teď, kdo mi poví, co znamená?“

„Prosím, pojďte dál.“