*

Martin Husovec

ZODPOVEDNOSŤ NA INTERNETE

podľa českého a slovenského práva

Vydavatel:

CZ.NIC, z. s. p. o.

Americká 23, 120 00 Praha 2

Edice CZ.NIC

www.nic.cz

1. vydání, Praha 2014

Kniha vyšla jako 8. publikace v Edici CZ.NIC.

ISBN 978‒80‒905802‒0‒6

© 2014 Martin Husovec

Toto autorské dílo podléhá licenci Creative Commons (creativecommons.org/licenses/by-nd/3.0/cz/), a to za předpokladu, že zůstane zachováno označení autora díla a prvního vydavatele díla, sdružení CZ.NIC, z. s. p. o. Dílo může být překládáno a následně šířeno v písemné či elektronické formě, na území kteréhokoliv státu.

Martin Husovec

Zodpovednosť
na internete

podľa českého a slovenského práva

Edice CZ.NIC

Abstrakt

Abstrakt

Kedy môžu poskytovatelia internetových služieb akými sú poskytovatelia pripojenia na internet, poskytovatelia webhosting-u, prevádzkovatelia diskusných fór alebo aukčné platformy, byť zodpovedný za vlastný obsah a obsah svojích užívateľov? Táto kniha sa snaží zodpovedať túto otázku pre slovenský a český právny systém. Je štylizovaná ako podrobná príručka pre dvoch typov čitateľov – „rýchleho čitateľa“, ktorý sa chce len zorientovať v bludisku právnych pravidiel za pomoci farebných príkladov a „náročného čitateľa“, ktorý má záujem objavovať tie isté pravidlá do väčšej hĺbky v komparatívnom a širšom právnom kontexte.

Abstract

When can online intermediaries such as Internet access providers, web-hosting providers, discussion forums or auction platforms, be held liable for their own content and the content of their users? This books tries to answer this question for Slovak and Czech legal systems. It is organized as a detailed guide for two types of readers – „the quick reader“ who wishes to gain an orientation in the maze of legal rules with the help of colorful examples, and „the demanding reader“ who is willing to explore these rules in-depth within a comparative legal context.

Zussammenfassung

Wann haften die Intermediäre im Internet, wie z.B. Internetzugangsanbieter, Webhostinganbieter, Foren oder Versteigerungsplattformen für eigene Inhalte oder Inhalte ihrer Nutzer? Dieses Buch versucht eine Antwort auf diese Frage anhand des slowakischen und tschechischen Rechtssystems zu finden. Dabei wendet sich das Buch zugleich an zwei unterschiedliche Typen von Lesern: Einerseits den „schnellen Leser“, der an einem raschen Überblick über die Materie interessiert ist und andrerseits den „anspruchsvollen Leser“, der die Materie tiefgründiger untersucht und diese in einen komparativen und umfassenderen Kontext gestellt wissen will.

Předmluva vydavatele

Vážení a milí čtenáři,

je tomu bezmála půl století, co se zrodila síť ARPANET, řekněme babička dnešního Internetu, a více než dvacet let, co bylo k síti Internet připojeno Československo. Z čistě specializované sítě využívané odborníky, z nichž přinejmenším na počátku se řada znala i osobně, se v průběhu času vyvinula komunikační síť, jejíž součástí jsou nejen státní a soukromé organizace, ale i milióny jednotlivců, uživatelů osobních počítačů, „chytrých“ telefonů, e-mailů, blogovacích systémů či jen nakupujících v elektronických obchodech.

Služby, které Internet nabízí, se rozšiřují přímo úměrně tomu, jak roste počet lidí, kteří jsou k Internetu připojeni. Tyto služby jsou buď úplně nové, které by bez Internetu zřejmě vůbec nevznikly (vyhledávače) nebo jde o služby, které jsme znali již dříve, ale Internet přinesl nové možnosti, jak je poskytovat (elektronický obchod). Na tento vývoj muselo podobně reagovat i právo, protože ne vše bylo a je možné postihnout a vyložit využitím analogie.

Internet je velmi svobodným a otevřeným prostorem, avšak nestojí mimo zákony. Uchopení řady online aktivit z pohledu zákonů je někdy možná složitější, ale nikoliv nemožné. S mohutným rozvojem a rozšiřováním Internetu bylo nutné opustit původní liberální myšlenku samoregulace a přijmout fakt, že i zde platí, resp. mělo by platit, právo tak, jak jej známe v offline životě, a to i přes to (nebo možná právě proto), že ten online se s ním stále více prolíná.

Je třeba si uvědomit, že jsme zodpovědní nejen za to, co činíme v denním osobním kontaktu s ostatními, ale odpovědnost nás může, a to snadněji, než si myslíme, dostihnout i za to, jak se chováme v prostředí Internetu. Tím spíše, že v reálném životě lze řadu věcí tzv. vrátit zpět, ovšem co je na Internetu, to nejen, že snadno nezmizí, ale má vlastnost objevit se, je-li očekáváno nejméně.

Předkládaná publikace přináší velmi komplexní, ale přesto stále srozumitelný přehled o zodpovědnosti jednotlivých subjektů na Internetu, ať již jde o vyhledávače, poskytovatele hostingových služeb nebo obsahu, a to velmi aktuálně z pohledu českých i slovenských zákonů. Česká a Slovenská republika si mají nadále velmi blízko, řada uživatelů se může potýkat s totožnými problémy v obou zemích. Zajímavé rovněž může být porovnání způsobu, jak se s řešením stejné situace či problému vypořádali zákonodárci.

Mám velkou radost, že tato kniha z pera uznávaného odborníka, kterým Martin Husovec bezesporu je, vychází právě v Edici CZ.NIC. Věřím, že si své čtenáře, ať již z řad právníků, advokátů, studentů, ale i laické veřejnosti, nalezne a bude jim dobrým průvodcem při jejich praxi a zejména zodpovědném chování na Internetu.

Přeji Vám pěkné čtení.

Zuzana Průchová

Plzeň, 14. května 2014

Obsah

Abstrakt

Předmluva vydavatele

Skratky

Úvodné slovo

1. Úvodné poznámky

1.1 Musí, nesmie alebo môže?

1.2 Komparatívna poznámka

1.3 Štruktúra zodpovednostných inštitútov

2. Zodpovednosť za vlastný obsah

2.1 Vytvorený obsah

2.2 Prevzatý obsah

2.3 Podhodený obsah

3. Zodpovednosť za cudzí obsah

3.1 Zodpovednosť ako (priamy) páchateľ

3.2 Zodpovednosť ako účastník na delikte

3.2.1 Úvodné vysvetlivky

3.2.1.1 Vymedzenie účastníctva

3.2.1.2 Trestnoprávna doktrína

3.2.1.3 Civilnoprávna doktrína

3.2.1.4 Solidárna zodpovednosť

3.2.2 Aplikovanie na internete

3.3 Zodpovednosť za použitú osobu

3.3.1 Úvodné vysvetlivky

3.3.2 Aplikovanie na internete

3.4 Zodpovednosť za deliktuálne nespôsobilých

3.4.1 Úvodné vysvetlivky

3.4.2 Aplikovanie na internete

3.5 Zodpovednosť za maloletých a duševne chorých

3.5.1 Úvodné vysvetlivky

3.5.2 Aplikovanie na internete

3.6 Zodpovednosť za nezakročenie na ochranu iného

3.6.1 Úvodné vysvetlivky

3.6.1.1 Vznik povinnosti zakročiť

3.6.1.1.1 Ak tak stanovuje zákon

3.6.1.1.2 Vytvorenie alebo kontrola nebezpečnej situácie

3.6.1.1.3 Existencia osobitného vzťahu

3.6.1.1.4 Ak je zakročenie lacnejšie ako hroziaca ujma

3.6.1.1.5 Limit únijného práva

3.6.1.1.6 Limit ústavného práva

3.6.1.2 Zavinené porušenie povinnosti

3.6.1.3 Solidárna zodpovednosť

3.6.1.4 Iné nároky

3.6.2 Aplikovanie na internete

3.6.2.1 Reakčná starostlivosť

3.6.2.2 Proaktívna starostlivosť

3.6.2.3 Zaťaženie držiteľa práv

3.7 Vylúčenie zodpovednosti

3.7.1 Rozsah aplikácie bezpečných prístavov

3.7.1.1 Legálna definícia „služby informačnej spoločnosti“

3.7.1.1.1 Bežne poskytovaná za odmenu

3.7.1.1.2 Na diaľku

3.7.1.1.3 Elektronickými prostriedkami

3.7.1.1.4 Na základe individuálnej žiadosti

3.7.1.1.5 Negatívne vymedzenie

3.7.1.1.6 Príklady služieb

3.7.1.1.7 Slovenské a české znenie

3.7.1.2 Legálna definícia poskytovateľa a príjemcu služby

3.7.2 Hosting

3.7.2.1 Technický spôsob fungovania služby

3.7.2.2 Podmienky nadobudnutia bezpečného prístavu

3.7.2.2.1 Absencia poverenia alebo kontroly

3.7.2.2.2 Absencia vedomosti

3.7.2.2.3 Pasivita (neutralita) poskytovateľa

3.7.2.2.4 Falošné podmienky

3.7.2.3 Predmet ochrany bezpečného prístavu

3.7.2.4 Podmienky udržania bezpečného prístavu

3.7.2.4.1 Kto je teda oprávnený podať oznámenie?

3.7.2.4.2 Aké určité musí byť oznámenie?

3.7.2.4.3 V akej dobe má poskytovateľ reagovať?

3.7.2.4.4 Akým spôsobom reagovať na oznámenie?

3.7.2.4.5 Komu doručiť oznámenie do dispozície?

3.7.2.4.6 Spoločenský problém

3.7.2.5 Po strate bezpečného prístavu

3.7.2.6 Česká úprava

3.7.2.7 Slovenská úprava

3.7.2.8 Vzorová úprava

3.7.3 Mere conduit

3.7.3.1 Technický spôsob fungovania služby

3.7.3.2 Podmienky nadobudnutia bezpečného prístavu

3.7.3.3 Predmet ochrany bezpečného prístavu

3.7.3.4 Podmienky udržania bezpečného prístavu

3.7.3.5 Po strate bezpečného prístavu

3.7.3.6 Česká úprava

3.7.3.7 Slovenská úprava

3.7.3.8 Vzorová úprava

3.7.4 Caching

3.7.4.1 Technický spôsob fungovania služby

3.7.4.2 Podmienky nadobudnutia bezpečného prístavu

3.7.4.3 Predmet ochrany bezpečného prístavu

3.7.4.4 Podmienky udržania bezpečného prístavu

3.7.4.5 Strata bezpečného prístavu

3.7.4.6 Česká úprava

3.7.4.7 Slovenská úprava

3.7.4.8 Vzorová úprava

3.7.5 Zákaz všeobecnej povinnosti monitorovať

3.7.5.1 Česká a slovenská úprava

3.7.5.2 Vzorová úprava

3.8 Služby mimo vylúčenia zodpovednosti

3.8.1 Pasívne služby

3.8.1.1 Doménová autorita

3.8.1.2 Doménový registrátor

3.8.1.3 Internetové vyhľadávanie

3.8.1.4 Usenet

3.8.1.5 Platobné služby

3.8.2 Aktívne služby

3.8.2.1 Aktívny hosting

3.8.2.2 Spracovanie cudzieho obsahu

3.8.2.3 Prednastavené aplikácie

3.8.2.4 Zhrnutie prístupov

3.9 Problematika technického filtrovania

4. Súčinnosť nevinného poskytovateľa

4.1 Predbežné opatrenie

4.2 Zdržovací a odstraňovací nárok

4.2.1 Právo duševného vlastníctva

4.2.1.1 Česká úprava

4.2.1.2 Slovenská úprava

4.2.2 Ochrana osobnosti

4.2.3 Nekalá súťaž

4.3 Informačný nárok

4.3.1 Právo duševného vlastníctva

4.3.1.1 Slovenská úprava

4.3.1.2 Česká úprava

4.3.2 Ochrana osobnosti

4.3.3 Nekalá súťaž

5. Cezhraničné súvislosti

5.1 Právomoc, rozhodné právo a hmotného právo

5.1.1 Právomoc

5.1.2 Aplikovateľné právo

5.1.3 Hmotné právo

5.2 Únijné zmiernenie zodpovednosti

5.2.1 Služba informačnej spoločnosti

5.2.2 Sídlo na území niektorého z členských štátov EÚ

5.2.3 Koordinovaná oblasť

5.2.4 Absencia výluky

5.2.5 Mechanizmus

5.2.6 Možnosť prelomenia princípu

5.2.7 Česká úprava

5.2.8 Slovenská úprava

5.2.9 Vzorová úprava

6a. Zhrnutie

6.1 Poskytovanie pripojenia na internet

6.2 Doménová autorita a registrátori

6.3 Webhosting

6.4 Úložisko súborov

6.5 Aukčné platformy

6.6 Sociálne siete

6.7 Diskusné fóra

6.8 Blogové platformy

6.9 RSS redistribúcia

6.10 Internetové vyhľadávače

6b. Summary

7. Prehľad literatúry

7.1 Knižná literatúra

7.2 Časopisecká literatúra

7.3 Iné zdroje

8. Prehľad judikatúry

8.1 Judikatúra SDEÚ

8.2 Judikatúra ESĽP

8.3 Judikatúra európskych národných súdov

8.3.1 Česko a Slovensko

8.3.2 Francúzsko

8.3.3 Írsko

8.3.4 Nemecko

8.3.5 Rakúsko

8.3.6 Španielsko

8.3.7 Švédsko

8.3.8 Taliansko

8.3.9 Veľká Británia

8.4 Judikatúra súdov USA

8.5 Judikatúra austrálskych súdov

Skratky

ABGBrakúsky občiansky zákonník (Allgemeine Bürgerliche Gesetzbuch)

AutZČRzákon č. 121/2000 Sb. o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů (autorský zákon)

AutZSRzákon č. 618/2003 Z.z. o autorskom práve a právach súvisiacich s autorským právom (autorský zákon)

BGBnemecký občiansky zákonník (Bürgerliches Gesetzbuch)

BGHnemecký Spolkový najvyšší súd (Bundesgerichtshof)

Brusel Inariadenie Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach

BVerfGnemecký Spolkový ústavný súd (Bundesverfassungsgericht)

ChartaEÚCharta základných práv Európskej únie (2007/C 303/01)

LZPaSusnesení předsednictva České národní rady o vyhlášení Listiny a základních práv a svobod jako součástí ústavního pořádku České republiky, predpis č. 2/1993 Sb.

ObčZČRzákon č. 89/2012 Sb. občanský zákoník

ObčZSRzákon č. 40/1964 Zb. občiansky zákonník

OGHrakúsky Najvyšší súd (Der Oberste Gerichtshof)

OSŘzákon č. 99/1963 Sb. Občanský soudní řád

PatZČRzákon č. 527/1990 Sb. o vynálezech, průmyslových vzorech a zlepšovacích návrzích

PatZSRzákon č. 435/2001 Z. z. o patentoch, dodatkových ochranných osvedčeniach a o zmene a doplnení niektorých zákonov (patentový zákon)

Rím IInariadenie Európskeho Parlamentu a Rady ES č. 864/2007 z 11. júla 2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky

NSČRNajvyšší súd ČR

NSSRNajvyšší súd SR

SEOsmernica 2000/31/ES Európskeho parlamentu a Rady z 8. júna 2000 o určitých právnych aspektoch služieb informačnej spoločnosti na vnútornom trhu, najmä o elektronickom obchode

SDEÚSúdny dvor Európskej Únie

TrZČRzákon č. 40/2009 Sb. Trestní zákoník

TrZSRzákon č. 300/2005 Z.z. Trestný zákon

ÚSČRÚstavný súd ČR

ÚSSRÚstavný súd SR

ÚstavaSRústavný zákon č. 460/1992 Zb. Ústava Slovenskej republiky

ZEOzákon č. 22/2004 Z.z. o elektronickom obchode

ZMPSČRzákon č. 91/2012 Sb. o mezinárodním právu soukromém

ZMPSaPSRzákon č. 97/1963 Zb. o medzinárodnom práve súkromnom a procesnom

ZSISzákon č. 480/2004 Sb. o některých službách informační společnost

Úvodné slovo

Vážení čitatelia,

do rúk sa Vám dostáva publikácia, ktorá ponúka systematický pohľad na otázku civilnej zodpovednosti za vlastný a cudzí obsah na internete.

Otázka zodpovednosti poskytovateľov zohráva kľúčovú rolu v dnešnej informačnej spoločnosti, v ktorej sa mnoho služieb, našich osobných prejavov, či záujmov presúva do tzv. online sveta. Pri všetkých týchto činnostiach sa spoliehame na správanie sa poskytovateľov služieb, ktorí naše konanie umožňujú a umocňujú. Bez toho, aby týto poskytovatelia sami mali „jasno“ v tom, kedy na nich číha zodpovednosť, nemôžeme budovať riadnu informačnú spoločnosť. Bez existencie jasnejších hraníc sa totiž poskytovatelia môžu buď zbytočne báť zastať vlastných užívateľov, alebo byť úplne neochotní pomôcť držiteľom práv. Ani jedna z týchto situácií nie je z hľadiska kultivovania kyberpriestoru ako priestoru pre nové inovácie a kultúru optimálna.

Slovenská a česká jurisprudencia má žiaľ len málo skúseností s aplikáciou tu prezentovaných princípov. Ak opomeniem doménovú judikatúru, doteraz je mi známe v oblasti civilnej zodpovednosti za cudzí obsah len jedno slovenské (Stacho v. Klub Strážov) a dve české rozhodnutia (Prolux a Share-rapid.cz). Preto som systematiku výkladu čiastočne podrobil zozbieraným skúsenostiam z civil law jurisdikcií, ktorých úpravu zodpovednosti poskytovateľov poznám lepšie (najmä Nemecko). Držal som sa pritom stále českej a slovenskej štruktúry inštitútov deliktného práva. Mnohé z delení, ktoré tu ponúkam nie sú súčasťou literatúry a nevyplývajú ani priamo z normatívneho textu. Cieľom publikácie nie je ponúknuť jediné správne riešenie, ale skôr ukázať možnú cestu a jej tvar.

Už z používanej dichotómie cudzieho a vlastného obsahu, ako aj používania viacerých príkladov, môže byť zrejmé, že publikácia chce mať širší edukačný charakter. Je síce naďalej určená predovšetkým právnikom, výklad som sa však snažil viesť čo najviac „populárne“ tak, aby si aj neprávnik pri prečítaní dokázal osvojiť niektoré vedomosti. Práca je teda štylizovaná ako príručka pre oboch, „pozorného“ a „rýchleho“ čitateľa. Aj diskusiu som sa preto snažil viesť akoby na dvoch osobitných úrovniach. Jednu s odborne náročným „pozorným“ čitateľom, ktorý má záujem preniknúť do hlbších tajov problematiky a prípadne polemizovať s mojimi závermi, druhú s formulačne a obrazovo náročným „rýchlym“ čitateľom, ktorý má záujem zorientovať sa v problematike a zhruba zhodnotiť základné súvislosti vďaka početným príkladom a jasnej štruktúre publikácie.

Verím, že táto publikácia prinesie na slovenskom a českom trhu aspoň chýbajúce pevné súradnice do spoločenskej a právnej diskusie o zodpovednosti poskytovateľov. Dnes sa totiž v argumentácií niektorých kolegov stretávam aj s nepochopením základných premís zodpovednosti, účelov jednotlivých inštitútov, a taktiež s nedostatočnou znalosťou domáceho deliktného práva. Ostatne niet sa v tomto smere čomu čudovať, keď zodpovednosti poskytovateľov sa podľa mojich vedomostí doteraz bližšie venovali len dve publikácie – Internet a autorské právo (2003) od Jiřího Čermáka a Právo na Internetu (2007) od Radima Polčáka a aj domáce deliktné právo je od čias prof. Lubyho zo zvláštnych dôvodov akosi zanedbávané. Keďže dnešnej situácii (dez)informovanosti zaiste „napomáhajú“ aj nekvalitné národné transpozície smernice o elektronickom obchode, čitateľovi som sa snažil za každou kapitolou predstaviť aj referenčné (vzorové) znenie takýchto ustanovení.

Záverom by som ešte rád poďakoval dvom skvelým recenzentom tejto knižky: Doc. JUDr. Kristiánovi Csachovi a Doc. JUDr. Radimovi Polčákovi. Obaja zásadným spôsobom ovplyvnili jej obsah nie len prostredníctvom svojich podrobných recenzenčných posudkov, ale aj cestou formovania môjho právneho myslenia ako moji mentori počas štúdií v Košiciach a Brne. Ak sa v tejto knihe niekedy rozchádzam s ich názormi, je to len ďalší dôkaz o ich pedagogických kvalitách. Moja vďaka tiež patrí všetkým mojím priateľom, ktorí k zlepšeniu knižky prispeli svojím pozorným pripomienkovaním pôvodného manuskriptu. Osobitné „ďakujem“ si zaslúži predovšetkým moja polovička Lucka, ktorá jeho čítaním strávila nespočetné hodiny v snahe ponúknuť čitateľovi čo najľahšie stráviteľný text.

Vždy privítam akúkoľvek späťnú väzbu zo strany čitateľov, resp. používateľov tejto knižky. Vy totiž dokážete najlepšie odhaliť jej slabé a silné miesta, prípadne miesta kde by ste si želali do budúcna viac výkladového priestoru. Ak sa v publikácií nachádzajú vecné chyby, sú zrejme moje a budem rád ak ma na nich upozorníte (napr. cez www.husovec.eu).

Prajem Vám prijemné čítanie.

Martin Husovec

Mníchov, 27. marca 2014

1.
Úvodné poznámky

1. Úvodné poznámky

1.1 Musí, nesmie alebo môže?

1.2 Komparatívna poznámka

1.3 Štruktúra zodpovednostných inštitútov

1. Úvodné poznámky

V roku 2009 prispel internet približne 3,3 a 3,6 percentami do slovenského a českého hrubého domáceho produktu[1], čo predstavuje 2,3 a 4,7 miliárd eur. Je to hodnota vyššia ako tá, ktorou prispieva do našich ekonomík bankový sektor. Internet navyše prispieva aj nepriamo do ostatných sektorov nášho hospodárstva[2]. Zvyšovaním produktivity a zlepšovaním fungovania trhu prináša nie len nové inovácie, ale aj skvalitňuje existujúce služby, zlacňuje ich sprehľadňovaním trhu a v konečnom dôsledku tiež umocňuje možnosť voľby jednotlivca.

Medzičlánkom tohto dôležitého organizmu sú práve poskytovatelia rôznych služieb a infraštruktúry. Je prirodzené, že podobne ako v iných oblastiach ľudského podnikania, aj oni musia niesť určité dopady nezamýšľaných dôsledkov svojho fungovania. Mnohé z nich totiž slobodný trh a ním nastolený „spontánny poriadok“ nedokáže zaistiť. Právo sa potom aj vytváraním zodpovednostného rámca v podstate len snaží motivovať ich k určitému správaniu, ktoré lepšie odráža pestré záujmy spoločnosti. Ak preto musí poskytovateľ vynaložiť nemalé prostriedky na to, aby chránil práva iných jednotlivcov, nie je to z dôvodu akejsi potreby mstiť sa úspešným, ale preto, že bez založenia zodpovednosti by mnoho poskytovateľov nemalo vôbec záujem internalizovať (zvnútorniť) negatívne vonkajšie dopady svojho fungovania. Služby by tak boli poskytované pod skutočné náklady, pretože ich cena by nezohľadňovala aj ostatné „spoločenské výdavky“ na službu. Založenie zodpovednosti tak má za cieľ motivovať poskytovateľov zohľadniť tieto skutočnosti a čo najlacnejšie im predchádzať.

A skutočne, spoločnosť sa v zásade nemá problém zhodnúť na potrebe nejakej prevencie zo strany poskytovateľov. Nedokáže sa len častokrát zhodnúť na jej nevyhnutnej miere. Čo presne je ešte efektívne, alebo spravodlivé, vidia totiž rôzne záujmové skupiny odlišne. Právna regulácia súkromnoprávnej zodpovednosti musí nájsť istý konsenzus medzi týmito často aj protichodnými záujmami. Ten sa predovšetkým formuje v medzných prípadoch, kedy jedna skupina žiada pre seba ešte o trochu viac než mala doteraz. A práve tam musíme ako spoločnosť smerovať svoju pozornosť.

Redukovať celú tému len na otázku inovácií a ekonomického pokroku by však bolo nesprávne. Internet je totiž aj nový kultúrny priestor, kde sa čoraz viac bude odohrávať politický, rodinný ako aj profesný život jednotlivca. Ba čo viac, ako vidieť dnes vo svete, internet nám pomáha katalyzovať celkové spoločenské zmeny, ktoré iba pár rokov dozadu neboli mysliteľné. Jeho technológia a usporiadanie sa čoraz viac stáva aj otázkou vykonávania politickej moci nad ostatným „offline“ svetom. Nečudo preto, že aj problematika základných práv a slobôd bude aj vo výklade tejto knižky neraz na pretrase.

Ak totiž niekto dnes žaluje poskytovateľa o odstrihnutie jeho vlastných spotrebiteľov od internetu, alebo keď má byť poskytovateľ diskusného fóra zodpovedný za investigatívnu žurnalistiku amatérskych blogerov, iste sa naskytá otázka, či, resp. kedy vôbec je takéto vymáhanie práv ešte namieste.

Preto ani táto knižka nemôže ingorovať, že internet ako nový kultúrny priestor musí byť nie len efektívnym nájstrojom na dosahovanie ekonomických cieľov ľudstva, ale rovnako musí jeho organizácia odrážať aj naše hodnoty spravodlivosti a férovosti, na ktorých sme dodnes budovali našu demokratickú „offline“ spoločnosť[3]. Iba tak môžeme totiž zabezpečiť, že sa aj otázka zodpovednosti poskytovateľov nezvrhne v akýsi asymetrický vývoj, v ktorom neslobodný online svet pohltí aj ten náš fyzický okolo nás.

1.1 Musí, nesmie alebo môže?

Poskytovatelia služieb, podobne ako ostatní jednotlivci, môžu konať, čo nie je zákonom zakázané a nemožno ich zároveň nútiť, aby konali niečo, čo im zákon neukladá (čl. 2(3) LZPaS, čl. 2(3) ÚstavySR). Je teda úlohou zákona, aby vymedzil spoločenskú úlohu poskytovateľov. Vo vzťahoch so štátom upravujú rozsah týchto úloh zákony stanovujúce právomoc jeho orgánov. V súkromnoprávnych vzťahoch, kde jednotlivci stoja proti sebe ako rovný s rovným, je rozsah toho, čo od seba môžu navzájom žiadať, vymedzený ako obsah akýchsi nárokov. Tie umožňujú, že ak dlžník nejakého správania dobrovoľne neplní to, čo by mal, môže veriteľ prekonať jeho odpor tým, že si na pomoc privolá orgány verejnej moci (najmä súdy).

Zodpovedanie otázky, či poskytovateľ niečo držiteľovi práv musí (dlží) alebo len môže (nedlží), teda záleži od toho, či tento držiteľ práv má alebo nemá voči nemu nárok na určité správanie. Ak by zákon napríklad nestanovoval, že poskytovateľ musí vydať určité údaje o svojich užívateľoch držiteľovi autorských práv, ktorý o ne požiada, poskytovateľ by tieto údaje na žiadosť vydať nemusel, no mohol.

Povinnosť pritom nemusí znieť len na pozitívne konanie. V niektorých prípadoch poskytovateľ nemá voľbu svojho správania, pretože zákon mu vyslovene predpisuje, že niečo nesmie[4], t.j. „musí nekonať“. Ak zákon napríklad hovorí, že osobné údaje svojich užívateľov môže spracovať bez ich súhlasu len v určitých prípadoch, ktoré nespadajú na jeho situáciu, nesmie tieto údaje sprístupniť bez ich súhlasu.

Stať sa ale môže, že poskytovateľ zdanlivo zároveň musí aj nesmie. Napríklad, ak poskytovateľ musí odhaliť identitu jeho užívateľa, lebo držiteľovi práv prísluší všeobecne nárok na určité informácie, no na strane druhej, poskytovateľ nesmie tieto osobné údaje vydať, lebo by tým porušil úpravu o ochrane osobných údajov. Takýto rozpor ale môže byť len zdanlivý. Právny poriadok totiž vo svojej celistvosti musí poskytovať iba jednu odpoveď na to, čo je zákonom zakázané, resp. čo zákon ukladá. V prípadoch, kedy „musí“ a „nesmie“ navzájom kolidujú, aplikácia rôznych výkladových pravidiel[5] pomáha nájsť túto jedinú odpoveď.

Táto knižka svojím výkladom zodpovednostných inštitútov napomáha zodpovedať otázku, kedy má poskytovateľ akú povinnosť, t.j kedy niečo musí a nesmie. Tam kde neexistuje žiadna takáto zákonná povinnosť, je len na uvážení poskytovateľa, ako sa bude správať. Všade tam poskytovateľ teda môže[6].

1.2 Komparatívna poznámka

Súčasný systém súkromnoprávnej zodpovednosti poskytovateľov sa vyvinul čiastočne ako reakcia na ranú judikatúru, ktorá s novou technológiou a jej aktérmi rozhodne nezaobchádzala v rukavičkách[7]. Zákonodárna inciatíva najprv v USA a potom v Európe priniesla určitý kompromis vo forme, ktorú v tejto knihe prezentujeme v časti vylúčenia zodpovednosti (časť 3.7). Zdanlivo podobné legislatívne riešenia tak mali zbližovať právne poriadky. Toto očakávanie sa bohužiaľ ukázalo ako príliš optimistické. Zasadenie bezpečných prístavov ako akéhosi common law telesa do rôznych právnych poriadkov sveta viedlo a stále vedie k rozporuplným výsledkom. Dokonca aj základný cieľ smernice 2000/31/ES o elektronickom obchode – snaha predísť striktnej zodpovednosti poskytovateľov – sa ukazuje ako nedosiahnutý. Deliktné právo síce musí ustúpiť únijnému vylúčeniu deliktnej zodpovednosti, no únijný rámec je rôzne obchádzaný národnými koncepatmi „vlastného obsahu“ alebo negatórnou ochranou, resp. obligatórnou povinnosťou súčinnosti. Už len v krajinách EÚ, kde sa predpokladá akási väščia miera vzájomného zosúladenia právnych poriadkov, priniesla preto spoločná smernica menej harmonizácie ako sa predpokladalo.

Tento aspekt robí poctivú komparatívnu prácu v tejto oblasti náročnou. Zoberme si tri krajiny, ktoré budeme v tejto publikácií bežne používať na ilustráciu a odkazovať na ne – USA, Nemecko a Veľká Británia. Ak chceme hľadať dôvody vzniku deliktnej a inej zodpovednosti poskytovateľov v týchto krajinách natrafíme na nasledovný problém.

• USA svoju reguláciu poskytovateľov stavia predovšetkým na rozšírenej doktríne nedbanlivostného účastníctva[8] na delikte (contributy liability)[9] a zodpovednosti za pomocníkov, resp. použitú osobu (vicarious liability)[10], pričom dlhodobo v oblasti práva duševného vlastníctva neaplikuje klasický delikt protiprávnej omisie (tort of negligence)[11]. Argumenty amerických súdov sú však v mnohom na nerozoznanie od tohto posledne menovaného „deliktu“[12] a v mnohých prípadoch sa kontúry pôvodných common law conceptov jednoducho strierajú pri potrebe prispôsobovať sa novým technologickým výzvam. V autorskom práve, kde sa aplikujú bezpečné prístavy podľa Digital Milenium Copyright Act súdy často krát po ich strate ani ďalej len netestujú dôvody vzniku zodpovednosti[13]. Vydávanie súdnych príkazov voči deliktuálne nezodpovedným subjektom je veľmi limitované.

• Veľká Británia sa všeobecne spolieha na inštitút spoločnej zodpovednosti (joint tortfeasorship)[14]. Ten do istej miery obsahuje jednak zodpovednosť za pomocníkov, resp. použitú osobu (vicarious liability)[15] a tiež čiastkovú doktrínu účastníctva (accessory liability)[16]. Popri nich britské právo používa v rámci spoločnej zodpovednosti ešte viac izolované koncepty ako napríklad „schvaľovanie porušenia“ (authorization of an infringement), ktoré je pôvodne common law doktrínou, no z časti už aj „zákonným deliktom“ (napr. v oblasti autorského práva).[17] Zároveň pravidlá ekvity a aj niektoré právne predpisy výslovne umožňujú vydávanie súdnych príkazov aj proti deliktuálne nezodpovedným subjektom.[18] Tie majú často krát skôr súčinnostný a nesankčný charakter.

• Nemecko je azda komparatívne najnáročnejšie, no zároveň aplikačne najbohatšie. Deliktná zodpovednosť je v oblasti práva duševného vlastníctva až podivuhodne „vyprázdnená“ úzkou doktrínou účastníctva na delikte (Teilnehmerschaft), ktoré vyžaduje úmysel[19]. V oblasti nekalej súťaže a patentového práva je však zároveň uplatňovaná aj doktrína protiprávnej omisie[20]. Pre ostatné práva duševného vlastníctva je nateraz z podivuhodných dôvodov odmietaná prvým senátom BGH[21], a to napriek veľkej kritike v odbornej literatúre[22]. Drvivá väčšina prípadov tak v skutočnosti nie je riešená cez deliktné právo, ale cez vecnoprávnu negatórnu ochranu (Störerhaftung)[23]. Tým pádom táto vo veľkej miere supluje „podvýživené“ deliktné právo.

Ako vidieť z tohto bleskového exkurzu, porovnávanie výsledkov aplikácie je nesmierne náročné. Ak chce napríklad britský právnik porovnať právny základ a argumenty v otázke žalôb o zablokovanie webstránok proti poskytovateľom pripojenia na internet, zistí, že napríklad nemecký koncept zároveň „obsluhuje“ aj prípady, ktoré on bežne nerieši ako akúsi súčinnosť, ale priamo ako sankčnú deliktnú zodpovednosť. A naopak, nemecký právnik sa bude čudovať k čomu vôbec prirovnať v nemeckom práve koncept schvaľovania porušenia. Americký právnik zas vôbec nebude rozumieť možnosti vydávať „nepomenované“ súdne príkazy proti deliktuálne nezodpovedným poskytovateľom. Nehovoriac už o tom, že doktríny účastníctva majú vo všetkých troch krajinách síce podobnú (pôvodnú) myšlienku, no úplne iný obsah.

Takéto problémy bude mať samozrejme aj slovenský alebo český právnik. A hoci prípadne s každou jurisdikciou nájde aj určitý spoločný koncept, je ťažké jednoducho prirovnávať obsah týchto konceptov navzájom. Táto práca preto väčšmi pracuje so zahraničnou argumentáciou a jej podliehajúcimi právnymi princípmi, než so samotnými konceptami cudzích jurisdikcií. Výnimkou v tomto smere sú len osobitné výseky nemeckého civilného práva, použitie ktorých sa ale vždy snažíme bližšie aj zdôvodniť v texte.

1.3 Štruktúra zodpovednostných inštitútov

Deliktné právo je založené na jednom základnom pravidle, z ktorého existujú výnimky. A síce, že každý zodpovedá sám iba za svoje vlastné konanie[24]. Z neho možno odvodiť menej explicitné pravidlo, podľa ktorého v zásade nik nezodpovedá za cudzie konanie. Táto knižka však bude najmä o prípadoch, keď toto pravidlo akoby zdanlivo neplatí. A teda o prípadoch, kedy poskytovateľ zodpovedá aj za cudzie konanie – konanie svojich užívateľov alebo tretích osôb, od ktorých pochádza ním použitý obsah. To je však len dosť povrchné čítanie súvislostí, pretože prísne vzaté, aj v týchto prípadoch dotknutý subjekt zodpovedá, hoc vzdialene, za konanie vlastné. Ak teda rodič zodpovedá za svoje deti, zodpovedá v skutočnosti za vlastné konanie spočívajúce v tom, že svoje deti nedostatočne strážil[25]. Práve preto v tejto publikácií pracujeme radšej s delením na zodpovednosť za vlastný a zodpovednosť za cudzí obsah. Táto skutková dichotómia nám umožňuje kategorizovať prípady, pri ktorých by sme sa v kontexte konania veľmi rýchlo zamotali.

1. Zodpovednosťou za vlastný obsah budeme označovať tri situácie, kedy je obsah „poskytnutý“ poskytovateľom, a nie treťou osobou:

i) vytvorený obsah,

ii) prevzatý obsah a

iii) podhodený obsah.

2. Zodpovednosťou za cudzí obsah budeme označovať všetky situácie, kedy sú informácie poskytnuté od tretej osoby. Túto skupinu možno vnútorne členiť na poskytovanie:

a) pasívnych služieb, t.j. tie, ktoré používajú informácie poskytnuté od príjemcu služby a poskytovateľovo konanie vo vzťahu k nim je výlučne technické, automatické a pasívne. Pre pasívne služby buď:

i) existuje bezpečný prístav alebo

ii) neexistuje bezpečný prístav.

b) aktívne služby, t.j. tie, ktoré síce tiež používajú informácie poskytnuté od tretích strán, no poskytovateľovo konanie vo vzťahu k nim nie je výlučne technické, automatické a pasívne.

Zodpovednosť za vlastný obsah sa bude riadiť základným pravidlom, ktoré sme si predstavili na začiatku – každý zodpovedá za svoje vlastné konanie. V týchto prípadoch je totiž pracované s obsahom ako s vlastným, a preto sa za neho v zásade zodpovedá bezprostredne, t.j. ako priamy páchateľ deliktu. Zodpovedajúca časť sa preto bude zaoberať zodpovednosťou za obsah ako páchateľ deliktu.

Zodpovednosť za cudzí obsah sa potom bude riadiť komplikovanejším aplikovaním inštitútov ako účastníctvo na delikte, protiprávna omisia, a pod. Osobitný výklad v tejto časti bude venovaný inštitútu vylúčenia zodpovednosti, ktorý niektoré typy pasívnych poskytovateľov za určitých okolností vyslovene chráni voči zodpovednosti.

Naša kategorizácia na aktívne a pasívne služby nie je samoúčelná. Nadväzujeme tu na únijné právo, konkrétne smernicu o elektronickom obchode (SEO), a jej výklad Súdnym dvorom EÚ, keď do tejto kategórie zahŕňame len také činnosti poskytovateľa, ktoré sú „sprostredkovaním“ (odôvodnenie č. 42 SEO). Takéto triedenie nám umožní vylúčiť prípady mimo potenciálnej aplikovateľnosti smernice o elektronickom obchode, na ktoré únijné právo nekladie čo do vylúčenia zodpovednosti žiadne nároky[26]. Zároveň nám hranica neutrálnosti poskytovateľa poskytuje aj hrubú čiaru na vymedzenie sa proti aktívnym službám.

Skôr ako začneme, treba však ešte upozorniť na jednu dôležitú vec. Niekedy sa môže stať, že hranica toho čo je vlastný obsah (a teda aj čo je potenciálne obsah cudzí) bude určená rôzne na účely rôznych právnych oblastí. Tak sa napríklad môže stať, že prevádzkovateľ inzercie na kľúčové slová (napr. Google AdWords) bude na účely známkoprávnych kolízií zodpovedať iba ako za cudzí obsah, pretože podľa známkového práva nebude takzvane „používať ochrannú známku“, ale na účely práva na ochranu osobnosti bude zodpovedať ako za vlastný obsah, pretože súd bude považovať napríklad inzerentom kúpené kľúčové slovo aj za vlastný obsah poskytovateľa.

To je práve isté špecifikum páchania deliktov na internete, kedy nie je vždy jednoduché určiť či si poskytovateľ sám priamo „uzurpuje právo“, t.j. zasahuje do práva alebo nie. Zatiaľ čo v oblasti práv duševného vlastníctva bude táto otázka riešená ako výklad rozsahu jednotlivých oprávnení držiteľa práva, v oblasti otvorene koncipovaných noriem akou je ochrana osobnosti alebo vlastníckeho práva, pôjde o podstatne náročnejšiu kvalifikáciu.

Poznámky pod čarou:

[1]Pozri štúdie Boston Consulting Group vypracované na základe objednávky spoločnosti Google – dostupné na www.zemeinternetova.cz a www.onlinesanca.sk.

[2]OECD. The Role of Internet Intermediaries in Advancing Public Policy Objectives. OECD Publishing, 2011.

[3]Pozri Article 19. Internet intermediaries: Dilemma of Liability. London, 2013; Internet Rights & Principles Coalition. The Charter of Human Rights and Principles for the Internet. Internet Governance Forum, 2013; Joint Declaration on Freedom of Expression and the Internet. International Mechanisms for Promoting Freedom of Expression. 2011.

[4]Nesmie je v podstate len inak formulované „musí“ – napríklad „nesmie vydať údaje“ je to isté ako musí nevydať údaje.

[5]Ako napríklad „nový zákon ruší zákon starší“ (lex posterior derogat legi priori), „špeciálny zákon ruší zákon všeobecný“ (lex specialis derogat legi generali), či prednosť má výklad, ktorý šetrí ľudské práva (ústavnokonformný výklad), a pod.

[6]V zóne „môže“ sa však častokrát poskytovatelia vzniknú zmluvne alebo deklaračne zaväzovať k určitej spolupráci nad rozsah zákonne nevyhnutného. Pozri napríklad americké Memorandum of Understanding – 2013 (Center for Copyright Information) and európske Memorandum of Understanding on the Sale of Counterfeit Goods via the Internet – 2011 (iniciované Európskou Komisiou).

[7]Napr. rozhodnutie Stratton Oakmont, Inc. v. Prodigy Services Co., 1995 WL 323710 (N.Y. Sup. Ct. 1995), ktorý dospel k záveru, že poskytovateľ internetového fóra je „publisher“ podľa common law alebo prípad pána Somm, ktorý bol odsúdený na dva roky v trestnom konaní za distribuovanie detskej pornografie na serveroch spoločnosti CompuServe Nemecko (rozhodnutie miestneho súdu v Mníchove, CompuServe, sp. zn. 8340 Ds 465 Js 173158/95, dostupné www.kuner.com/data/reg/somm.html)

[8]Ide len o určitú odrodu nášho účastníctva. Americké deliktné právo pozná aj všeobecné účastníctvo (aiding and abetting). Pozri viac BARTHOLOMEW, Mark., MCADRLE, Patrick. Causing Infringement. Vanderbildt Law Review. 2011, č. 64, str. 675‒698.

[9]Pozri základné autority Gershwin Publishing Corp. v. Columbia Artists Management, Inc. 443 F.2d 1159 (2d Cir. 1971), Sony Corp. of America v. Universal City Studios, Inc., 464 U.S. 417 (1984), a & M Records, Inc. v. Napster, Inc. 239 F.3d 1004, 1022 (9th Cir. 2001) a Metro-Goldwyn-Mayer Studios Inc. v. Grokster Ltd., 125 S. Ct. 2764 (2005) – doktrína inducement spadá tiež do common law účastníctva na delikte.

[10]Pozri základné autority Shapiro, Bernstein & Co. v. H.L. Green Co. Screen Gems-Columbia Music, Inc. v. Mark-Fi Records, Inc., 256 F. Supp. 399 (S.D.N.Y. 1966), Davis v. E.I. DuPont de Nemours & Co., 240 F. Supp. 612 (S.D.N.Y. 1965) a In re Aimster Copyright Litig., 334 F.3d 643 (7th Cir. 2003).

[11]Pozri základné autority United States v. Carroll Towing Co. 159 F.2d 169 (2d. Cir. 1947), Trimarco v. Klein Ct. of App. of N.Y., 56 N.Y.2d 98, 436 N.E.2d 502 (1982) a Summers v. Tice, 33 Cal.2d 80, 199 P.2d 1 (1948).

[12]MCKENNA, Mark. Probabilistic Knowledge of Third-Party Trademark Infringement. Stanford Technology Law Review (STLR). 2011, č. 10.

[13]BRETAN, Jennifer. Harboring Doubts about the Efficacy of 512 Immunity under the DMCA. Berkeley Tech. L.J. 2003, č. 43, str. 60 a nasl.

[14]Pozri CARTY, Hazel. Joint tortfeasance and assistance liability. Legal Studies. 1999, č. 19, str. 489‒514; LIEVENS, Dennis. eBay‘s Accessory Liability for Counterfeiting – Why Joint Tort Liability Just Doesn‘t Cut the Mustard. International Review of Intellectual Property and Competition Law. 2011, str. 506. BARAZZA, Stefano. Secondary liability for IP infringement: converging patterns and approaches in comparative case law. Journal of Intellectual Property Law & Practice. 2012, č. 1.

[15]Pozri napr. The Koursk [1924] P 140, Central Motors (Glasgow) Ltd -v- Cessnock Garage and Motor Co 1925 SC 796, Bugge -v- Brown (1919) 26 CLR 110 a Beard -v- London General Omnibus Company [1900] 2 QB 53; [1900‒3] All ER Rep 112; [1900] LJQB 895; [1900] 83 LT 362; [1900] 48 WR 658; [1900] 16 TLR 499.

[16]Pozri základné autority CBS Songs Ltd v Amstrad Consumer Electronics Plc [1988] UKHL 15 (12 May 1988), C. Evans & Sons Ltd. v. Spritebrand Ltd. and another [1985] a PLG Research Ltd v Ardon International Ltd [1993] FSR 197, 225. Pre konanie ekonomicky prepojených osôb pozri Cosmetic Warriors Ltd & Anor v amazon.co.uk Ltd & Anor [2014] EWHC 181 (Ch).

[17]Pozri článok 97a Copyright Designs and Patents Act 1988.

[18]Pozri napr. autoritu Norwich Pharmacal Co. & Others v Customs and Excise Commissioners [1974] AC 133.

[19]Pozri napr. rozhodnutie BGH, sp. zn. 4 StR 321/05.

[20]Pozri rozhodnutia BGH vo veci Jugendgefährdende Medien bei eBay, sp. zn. I ZR 18/04 (nekalá súťaž) a MP3PlayerImport, sp. zn. Xa ZR 2/08 (patentové právo).

[21]Pozri rozhodnutia Internet-Versteigerung III, sp. zn. I ZR 73/05, Cybersky, sp. zn. I ZR 57/07, pcb, sp. zn. I ZR 139/07, Partnerprogramm, sp. zn. I ZR 109/06, Sommer unseres Lebens, sp. zn. I ZR 121/08, AnyDVD, sp. zn. I ZR 191/08, Kinderhochstühle im Internet, sp. zn. I ZR 139/08, Automobil-Onlinebörse, sp. zn. I ZR 159/10, Stiftparfüm, sp. zn. I ZR 57/09, regierung-oberfranken.de, sp. zn. I ZR 131/10, Basler Haar-Kosmetik, sp. zn. I ZR 150/09, Clinique happy, sp. zn. I ZR 235/10.

[22]Napr. WALTER, Andreas. Störerhaftung bei Handeln Dritter. Peter Lang Verlag, 2011; LEISTNER, Matthias. Störerhaftung und mittelbare Schutzrechtsverletzung. GRUR-Beil. 2010, č. 1; SCHAPIRO, Leo. Unterlassungsansprüche gegen die Betreiber von Internet-Auktionshäusern und Internet-Meinungsforen. Zugleich ein Beitrag zugunsten einer Aufgabe der Störerhaftung im Urheber-, Marken- und Wettbewerbsrecht. Mohr Siebeck, 2011;

[23]Pozri časť 4.2.2.

[24]CSACH, Kristián a kol. Profesijná zodpovednosť. Zodpovednosť za škodu spôsobenú pri výkone vybraných činností s akcentom na europeizáciu deliktuálneho práva. 1. vydanie. Košice: UPJŠ, 2011. str. 151.

[25]Podobne CSACH, Kristián a kol. Profesijná zodpovednosť, str. 151.

[26]Konanie ako „sprostredkovateľ“ podľa smernice o elektronickom obchode vyžaduje, aby bol poskytovateľ neutrálny, t.j. aby jeho konanie bolo výlučne technické, automatické a pasívne. Kvalifikácia pod tento koncept únijného práva však ešte nezakladá vylúčenie zodpovednosti. Súdy ale aj v prípadoch, kedy činnosť služby nespadá pod jeden z tzv. bezpečných prístavov (skutkový podstát vylúčenia zodpovednosti), no ide o neutrálneho poskytovateľa, zvyknú prijímať riešenie obdobné bezpečným prístavom.

2.
Zodpovednosť za vlastný obsah

2. Zodpovednosť za vlastný obsah

2.1 Vytvorený obsah

2.2 Prevzatý obsah

2.3 Podhodený obsah

2. Zodpovednosť za vlastný obsah

Poskytovateľ, ktorý poskytuje svoju službu zvyčajne pracuje s rôznym typom obsahu. Časť obsahu služby bude vytvorená priamo ním (napr. editorský článok) a iná bude vytvorená jeho užívateľmi (napr. komentáre k článkom). Rozhodnutie, či sa jedná o vlastný alebo cudzí obsah môže do veľkej miery závisieť od oblasti práva. Napríklad:

• ak sa otázka týka autorských a súvisiacich práv, pýtame sa, či poskytovateľ sám použil dielo jedným zo zákonom predpísaných spôsobov (napr. či dielo rozmnožil, sprístupnil verejnosti a pod.),

• ak sa otázka týka známkových práv, pýtame sa, či poskytovateľ sám použil ochrannú známku za podmienok, ktoré vyžaduje známkové právo (napr. či označil určitú časť služby v obchodnom styku ochrannou známkou určitým spôsobom),

• ak sa otázka týka ochrany osobnosti, pýtame sa, či poskytovateľ sám zasiahol do osobnosti fyzickej osoby (napr. či bol v jeho pôsobnosti vytvorený difamujúci odstavec)[27],

• ak sa otázka týka nekalej súťaže, pýtame sa, či poskytovateľ sám konal nekalosúťažne splňujúc podmienky nekalosúťažného práva (napr. či poskytovateľ sám užívateľov klamal o určitých skutových okolnostiach pri poskytovaní služby a získal určitú nekalú výhodu v súťaži),

• ak sa otázka týka práva na ochranu osobných údajov, pýtame sa, či poskytovateľ sám vykonáva funkciu tzv. prevádzkovateľa, resp. správcu (controller) (napr. či poskytovateľ sám publikuje na webstránke osobné údaje tretej osoby),

• a tak ďalej.

V niektorých prípadoch môže byť odpoveď na vyššie položenú otázku vecou výlučne vnútroštátneho práva (napr. ochrana osobnosti FO alebo dobrej povesti PO), inokedy pôjde o otázku výkladu práva Európskej únie a zodpovedajúceho transpozičného predpisu (napr. autorské právo, známkové právo, právo na ochranu osobných údajov a pod.).

Uveďme si teda niekoľko ilustratívnych príkladov z judikatúry.

• Poskytovateľ, ktorý umožňuje tretím osobám inzerovať prostredníctvom kľúčových slov na svojej službe, ktoré prípadne zasahujú do práv k ochrannej známke, nepoužíva tieto známky sám v zmysle známkového práva (SDEÚ, Google France C-236/08, bod 105);

• Poskytovateľ, ktorý umožňuje tretím osobám nahrávať videá na svoju službu, ktoré prípadne zasahujú do autorských práv tretích osôb, nesprístupňuje sám videá verejnosti (§ 18 ods. 2 AutZČR)[28], resp. nevykonáva ich verejný prenos (§ 18 ods. 2 písm. h) AutZSR) v zmysle autorského práva[29];

• Poskytovateľ webhosting-u, ktorý poskytuje priestor na ukladanie webstránok, ktoré prípadne zasahujú do autorských práv tretích osôb, nesprístupňuje sám diela verejnosti (§ 18 ods. 2 AutZČR)[30], resp. nevykonáva ich verejný prenos (§ 18 ods. 2 písm. h) AutZSR) v zmysle autorského práva;

• Poskytovateľ, ktorý umožní tretím osobám zverejniť komentáre pod článkom, ktoré prípadne zasahujú do osobnostných práv, neuskutočňuje sám zverejnením samotného komentára zásah do osobnostných práv (český prípad Prolux[31], slovenský prípad Stacho v. Klub Strážov[32], nemecký prípad Blogger[33], britský prípad Metropolitan[34]);

• Poskytovateľ, ktorý umožňuje tretím osobám nahrávať videá na svoju službu, ktoré prípadne zasahujú do práva na ochranu osobných údajov tretích osôb, sám nevykonáva činnosť tzv. prevádzkovateľa, resp. správcu (controller) na účely zákona o ochrane osobných údajov (taliansky prípad YouTube[35]);

• Poskytovateľ, ktorý sám zriadi hypertextové odkazy na autorskoprávne chránené dielo, nesprístupňuje toto dielo, resp. nevykonáva jeho verejný prenos podľa autorského práva, za podmienky, že dielo bolo pôvodne zverejnené na internete bez obmedzení (SDEÚ, Svensson, C-466/12);

• Poskytovateľ, ktorý umožňuje registráciu internetových domén prípadne zasahujúcich do práv majiteľa ochrannej známky, nepoužíva sám ochrannú známku tohto majiteľa (Rover.sk, Shell.de[36]).

A naopak:

• Poskytovateľ, ktorý zbiera prostredníctvom algoritmu obrázky z cudzích webstránok pre svoje vyhľadávanie, rozmnožuje a následne sprístupňuje dielo v zmysle autorského práva (nemecké rozhodnutia Vorschaubilder I. a II.[37]);

• Poskytovateľ, ktorý zbiera prostredníctvom algoritmu obsah z cudzích webstránok pre svoje vyhľadávanie, sám vykonáva činnosť tzv. prevádzkovateľa, resp. správcu (controller) na účely zákona o ochrane osobných údajov (SDEÚ, Google Spain C-131/12);

• Poskytovateľ, ktorý sám zriadi hypertextové odkazy na autorskoprávne chránené dielo, sprístupňuje toto dielo, resp. vykonáva jeho verejný prenos, podľa autorského práva, ak toto dielo nebolo (napr. existencia paywall) alebo už nie je zverejnené na internete bez obmedzení (SDEÚ, Svensson, C-466/12);

• Poskytovateľ aplikácie alebo webovej stránky, ktorá umožňuje užívateľom agregovane vyhľadávať automobilové inzeráty na cudzích stránkach v reálnom čase, sám vyťažuje obsah databázy týchto inzerátov v zmysle databázového práva sui generis (SDEÚ, Innoweb, C-202/12);

Z vyššie uvedeného vyplýva, že vždy sa najprv musíme pozrieť na konkrétnu právnu oblasť, a síce na to, akú pozíciu pripisuje poskytovateľovi v danej situácií daná právna úprava. V prípade, ak by zaradením medzi zodpovednosťou za vlastný obsah a vylúčením zodpovednosti vznikol konflikt v tom smere, že by konkrétna právna úprava považovala poskytovateľa v neutrálnej (pasívnej) pozícií za samotného pôvodcu obsahu, bude mať vylúčenie zodpovednosti prednosť (pozri časť 3.7)[38]. Dôvodom je, že smernica o elektronickom obchode v rozsahu svojej aplikácie bráni za určitých okolností vzniku zodpovednosti, a to bez ohľadu na to, ako dané konanie kategorizuje národné právo, t.j. môže brániť aj vzniku zodpovednosti páchateľa deliktu (pozri časť 3.1).

2.1 Vytvorený obsah

Poskytovateľ poskytujúci ľubovoľnú službu zodpovedá v prvom rade za svoj vlastný obsah, ktorý vytvorí. Môže ho vytvoriť sám, prostredníctvom svojich zamestnancov, alebo aj externých dodávateľov. Pre vonkajší vzťah k osobe, ktorej práva budú porušené (napr. porušenie práv neznámeho autora), nie je podstatné, či zamestnanec alebo externý dodávateľ mali povinnosť dodať právne bezvadný obsah[39]. Takéto povinnosti sú podstatné len vo vnútornom vzťahu medzi poskytovateľom a zamestnancom alebo dodávateľom. Za každý obsah, ktorý teda poskytovateľ vytvorí vlastnou činnosťou, vrátane svojich zamestnancov, dodávateľov či dobrovoľníkov[40], zodpovedá ako za svoje vlastné konanie. Ak teda napríklad takto uverejnený článok zasahuje do osobnostných práv tretej osoby (napr. ohováranie), zodpovedá za porušenie jej práv priamo ako páchateľ deliktu, t.j. osoba, ktorá naplnila znaky skutovej podstaty osobnostnoprávneho deliktu.

2.2 Prevzatý obsah

Poskytovateľ by mal taktiež obdobne ako za vlastný obsah zodpovedať aj v prípade ak cudzí obsah za svoj príjme, t.j. ak takýto obsah prevezme[41]. A to, či už na základe rozhodnutia v jednotlivom prípade alebo hromadného prevzatia formou predefinovania fungovania celej služby alebo jej časti. Napríklad, ak neznámy užívateľ napíše komentár pod editorský článok na SME.sk, pričom tento komentár sa zapáči jeho editorovi a pojme ho neskôr do článku, za prípadne porušenie osobnostných práv týmto komentárom zodpovedá poskytovateľ služby (SME.sk) ako za vlastné konanie. Ten totiž individuálnym prevzatím komentára do článku vedome preberá cuzdí obsah za obsah svojho článku. Samozrejme, hranica medzi prevzatým obsahom a neprevzatým cudzím obsahom môže byť hmlistá.

Ak napríklad online kuchársky portál prezentuje recepty svojich užívateľov spolu s ich fotografiami, nemožno hovoriť o prevzatom obsahu len preto, že každý recept musel byť moderátorsky schválený pred uverejnením. Takéto moderátorské schválenie všeobecne nestačí na to, aby sme užívateľský príspevok považovali za vlastný obsah poskytovateľa. Ak však poskytovateľ okrem moderátorského schválenia príspevok ešte aj zobrazí spôsobom, z ktorého nie je zrejmé, že ide o užívateľský obsah, môže ísť už o obsah prebratý[42]. Ak teda užívateľ nahrá recept s obrázkom, ktorý porušuje niečie autorské práva, bude ako páchateľ deliktu za porušenie autorských práv v takomto prípade zodpovedať poskytovateľ služby ak obrázok schváli a bude následne prezentovať tak, že priemerný užívateľ ho ani po vyvinutí primeranej snahy nedokáže odlíšiť ako obsah tretej strany.

Na druhej stane však nemožno prevzatie obsahu usúdiť len z toho, že poskytovateľ si zoberie od užívateľa licenciu alebo že do obsahu vkladá vlastnú reklamu (napr. do videa na YouTube). Kľúčovým je stále fakt, že poskytovateľ s obsahom narába ako s vlastným a tak ho prípadne aj prezentuje. Poskytovateľ preto narába s obsahom ako s vlastným, ak ho napríklad zapojí do svojej argumentácie. Za takéto narábanie nemožno naopak považovať iba jednoduché schválenie užívateľského komentára moderátorom diskusie. O prezentovanie obsahu ako vlastného môže ísť vtedy, ak užívateľ nedokáže odlíšiť cudzí zdroj obsahu. To absentuje ale napríklad pri zvyčajnej redistribúcií cudzích RSS výstupov[43].

Treba povedať, že tieto prípady sú skôr striktnou výnimkou a vo väčšine prípadov poskytovatelia služieb nepreberajú cudzí (užívateľský) obsah za svoj, ale ho len ďalej prezentujú ako obsah svojich užívateľov (pozri viac časti 3.8.2). Preto aj túto kategóriu nemožno používať na ľubovoľné rozširovanie zodpovednosti. Ak by sa dostala do konfliktu s únijným právom, musí mu ustúpiť.

2.3 Podhodený obsah

• získanie prístupu k emailovému kontu treťou osobou, z ktorého sú následne zaslané ďalším osobám emailové správy porušujúce niekoho osobnostné práva,

Poznámky pod čarou: