Stanislav Chromčák
Pohádky z tátovy hlavy – 37 pohádek s poučením

Druhé vydání (epub verze), 2016, v. 2.02

Vydal Stanislav Chromčák, Okružní 454, Vsetín, 755 01 jako svou 1. publikaci

V epub verzi vydáno poprvé v roce 2015

Korektury: Radmila Navrátilová
Ilustrace: Mgr. Jana Báčová
Technické zpracování: Stanislav Chromčák, Okružní 454, Vsetín, 755 01

Copyright © Stanislav Chromčák, 2015

ISBN 978-80-906403-1-3 (epub)

ISBN 978-80-906403-0-6 (pdf)
ISBN 978-80-906403-2-0 (mobi)
ISBN 978-80-906403-3-7 (azw3/kf8)

Tuto e-knihu můžete zakoupit na webové stránce http://pohadky.ztatovyhlavy.cz

Předmluva

Bylo nebylo? Bylo! Rodiče zaplesali, když se jim narodil syn. A po nějaké době zavládla radost podruhé, narodila se dcera. Děti rostly a bylo je potřeba čas od času, třeba před spaním nebo když byly unavené, zabavit. Díky tomu začal táta vypravovat. Nějakou dobu si vystačil s pohádkami, které zná většina z nás, ale po čase začal vymýšlet svoje vlastní. Pohádky, které nejen děti zabaví, ale také je trochu poučí. Pohádky, které mají dobrý konec. Pohádky, které nejsou moc dlouhé.

Jelikož táta občas zapomíná, pohádky vyprávěné svým dětem si zapisoval. A protože jsou na světě další děti, které potřebují zabavit, rozhodl se své pohádky vydat a distribuovat. A tak vznikla e-kniha, kterou právě čtete. E-kniha obsahující 37 pohádek z tátovy hlavy.

Mám naději, že tyto pohádky dobře poslouží vám i vašim vlastním potomkům, vnukům nebo jiným dětem ve vašem okolí.

Táta Standa

P. S. Přestože je tato kniha distribuována v elektronické podobě, neznamená to, že ji můžete dále šířit, ať již elektronicky nebo třeba na papíře. Berte, prosím, ohled na čas, energii a prostředky, které jsem přípravě e-knihy věnoval. Pokud nebyla tato e-kniha řádně zakoupena, napravte to na mých webových stránkách věnovaných pohádkám – http://pohadky.ztatovyhlavy.cz. Děkuji.

Obsah

Předmluva

Černý pracant

Odvážný trpaslík

Růžová víla jde do města

Zelená víla a její úklady

Růžová víla jde na zahrádku

Zahradník Lojza

Vadnoucí květina

Traktůrek Zetůrek

Sedlák Venca

Děda Klement a jeho rajčata

Traktor Johny

Chromovaný nárazník

Eliška Hrkalka

Vagónek Loudáček

Jak Karolína jela do Karolinky

Azorek

Hopsal a Skokan

Jak Helga záviděla

Ovečka z Jasenky

O Zobáčici

Dva bobři

Šedý myšák Felicián

Sojka Věrka, co má modrá perka

Osamělý srneček

Bedla

Pohádka o ložnici

Kladivo Honzík

Smutné běžky

Brusle

Vločka Martinka

Poklad

Rozbité okno

Oslavenec

Nenasytný Olaf

Dva kamarádi

Počmárané zrcadlo

Karel jde na Malý Rozsutec

Černý pracant

Hasič Hoří, hoří! Zvuk hasičské sirény zvedl Frantu od stolu. Franta byl hasič a zrovna měl pohotovost. A tak rychle popadl blůzu, opasek, skočil do bot a utíkal k tyči, po které sjel do garáže. Nasedl do auta a dooblékal se. Jelikož bylo období dovolených a zároveň část hasičů byla u jiného požáru, vyjeli jen ve čtyřech, včetně řidiče. „Hoří hala vzadu v továrně,“ hlásil řidič, když vyráželi.

Hasičské auto uhánělo městem a jeho siréna ohlašovala: „Hoří, hoří, hoří!“ Za malou chvíli uviděli sloup dýmu a pak už byli u továrny. Sotva auto zastavilo, Franta vyskočil a natahoval hadice. Tonda, jeho parťák, je mezitím připojil k čerpadlu na hasičském autě. Po domluvě s velitelem se pustili do hašení.

Najednou přiběhl vyděšený pán a křičel: „Jeden z našich zaměstnanců se nestačil evakuovat. Pomozte mu, prosím, ven, ať teď není jeho soudný den!“ „Ideálně by to chtělo zásahovou jednotku, která by šla dovnitř. Ale není nás dost,“ povídá velitel zásahu. „Já tam s Tondou půjdu,“ navrhuje Franta, „přece ho tam nenecháme, musíme to aspoň zkusit.“ „Jasně,“ přitakává Tonda, „jsme sehraná dvojka.“ „Dobře, můžete,“ odpovídá velitel. Franta s Tondou si nasadili dýchací masky, neboť tušili, že v hale bude plno kouře. Franta vzal sekeru, baterku a hasicí přístroj, Tonda zase táhl hadici.

Vevnitř toho nebylo moc vidět, protože objekt byl plný dýmu. Shora padaly kusy roztaveného a někdy i hořícího plastu. Franta s Tondou se opatrně plazili po zemi a pátrali po ztraceném člověku. „Hele, všude kolem je teď dým, ale támhle vidím něco jako lidský stín,“ volá Franta na Tondu. „Opravdu to vypadá jako člověk, jdeme.“ Za chvíli už byli u převráceného stolu, pod kterým ležel muž se zaklíněnou nohou. Na stůl spadla skříň plná papírů, a tak jim chvíli trvalo, než stůl nadzvedli a muže vyprostili. Muž byl v bezvědomí, ale dýchal. Poté, co se ujistili, že kromě bezvědomí a pohmožděné nebo zlomené nohy mu nic není, ho Franta začal táhnout ven.

„Máme ho! Kde je sanitka?“ volá Franta a podle pokynů jde k sanitce. Zdravotníci převzali muže do péče. Protože se nadýchal kouře, dali mu hned kyslíkovou masku a převezli ho do blízké nemocnice. Okolo stojící lidé tleskali a jásali, ale někteří se uchichtávali. Franta nechápal, čemu se smějí, ale časem to zjistil. Smáli se jeho zevnějšku, protože se na něm nachytaly saze a kousky roztaveného plastu, takže vypadal jako kominík.

Od té doby začali kolegové říkat Frantovi „černý Franta“ a protože uměl přiložit ruku k dílu, tak i „černý pracant“. Přestože to byla přezdívka spíše hanlivá, Franta se nezlobil. Věděl, že ji získal tehdy, když zachránil člověka, a že to tak v životě chodí. Někdy děláme dobré věci, které nikdo neocení nebo se jim i vysměje. Ale to nás od nich nemůže odradit. Požár se nakonec podařilo uhasit a Franta se konečně mohl umýt – musel se hodně drhnout, aby vypadal k světu – a jít nabrat síly pořádným spánkem.

Odvážný trpaslík

Trpaslík „Hej, trpaslíci, kde jste?“ Trpasličí vesnicí se rozléhalo hlasité volání. „Pojďte si to se mnou rozdat, trpaslíci!“ Uprostřed vesnice stál obr, naparoval se a hulákal: „Je tu někdo, kdo udělá více kliků než já? … Ha, ha, vidím, že není. Sázím obří kabát proti trpasličí čepici.“

Všichni trpaslíci stáli zaraženě okolo obra a poslouchali jeho urážky. Nebyl tu nikdo, kdo by si troufl změřit své síly s obrem. „Jdu do toho,“ ozvalo se najednou. Všichni se otočili směrem k rybníku. Tam stál malý trpaslík a sundával si košili. „To je Kamil,“ zašuměl dav trpaslíků. „Vždyť on není žádný kdovíjaký silák a sportovec! Je to hloupost takhle měřit síly s obrem. Určitě přijde o svou čepici.“

„Čepice je moje,“ zachechtal se sebevědomě obr. „Nechval dne před večerem,“ odvětil Kamil, „a pojď raději klikovat.“ A už oba dva – obr i trpaslík – klečí na zemi. Raz. Dva. Tři … Deset … Dvacet … Padesát … Obr i trpaslík zvedají svá těla. Začínají se potit. … Sto … Tempo se zpomaluje … Sto dvacet … Uf, uf … Sto třicet … Kamil oddychuje. Obr taky. A zase dolů. A nahoru. Dolů. Nahoru už to skoro nejde. Sto třicet dva. Dolů. A Kamil sebou plácne na zem. Obr zabere a udělá ještě další klik. „Vždyť jsem to říkal, čepice je moje,“ zvedá se obr, bere Kamilovu čepici a odchází.

„Já přece říkal, že je to hloupost,“ ozval se jeden z přihlížejících trpaslíků. „Cha, cha, Kamil je bez trpasličí čepice,“ zasmál se druhý. A třetí, čtvrtý a za chvíli se Kamilovi směje půlka vesnice. Kamil leží vyčerpaně na zemi a oddychuje. Najednou se ozve zvláštní zvuk. Smích utichá a trpaslíci otáčí hlavy k fontáně. Tam stojí starý trpaslík Bořivoj a tleská. „Bravo, Kamile, bravo.“ Trpaslíci nechápou. „Bořivoji, proč mu tleskáš?“ ptá se trpaslík Vejtaha. „Vždyť prohrál!“ „Kamil vyhrál,“ odpovídá Bořivoj. „Vy všichni, jak jste tady, jste se třásli strachy a nechali jste obra, aby se nám vysmíval. Kamil jediný překonal svůj strach a vyzval obra na souboj. Proto je vítěz a hrdina.“ Trpaslíci klopí hlavy a odcházejí. Došlo jim, že Kamil sice neporazil obra, ale přece vyhrál, neboť porazil svůj strach.

Růžová víla jde do města

VílaV Růžovém lese žila s maminkou, tatínkem a dědečkem v malé chaloupce Růžová víla. Jednoho dne se procházela po kraji lesa a zasněně hleděla na nedaleké město. „Jakpak to tam asi vypadá?“ přemýšlela a v její hlavě se začal odehrávat boj. Na jedné straně byla zvědavost a touha poznat něco nového, na druhé straně byl zákaz rodičů odcházet z lesa, protože mimo něj je to prý nebezpečné. Nakonec vyhrála zvědavost a Růžová víla vyrazila směrem k městu.

Po silnici došla až na náměstí, kde zůstala nevěřícně stát. „To je ale divný vodopád! V našem lese voda teče vždycky shora dolů, ale tady teče i nahoru,“ moc se divila, neboť netušila, že sleduje vodotrysk a ne vodopád. „Jé, ty domečky jsou pořádně vysoké a tady ty věže jsou vyšší než většina smrků v lese,“ rozplývala se rozhlížejíc se kolem. Ale ze všeho nejvíce ji zaujala podivná zvířátka. Vydávala broukavé zvuky, trochu smrděla a měla takové zvláštní nohy, celé kulaté. Růžová víla se rozhodla, že si jedno zvířátko chytí, pohladí a vůbec, že se seznámí.

A tak začala za jedním utíkat. „To je hravé zvířátko,“ pomyslela si, když zvířátko zabručelo a popoběhlo. Chvíli běželo rychle, chvíli na vílu čekalo a víla za ním pádila, tu zahnula vlevo, tu vpravo a úplně zapomněla sledovat cestu. Najednou zvířátko vydalo mocný řev a bylo to tam. „Cos mi to udělalo?“ rozmrzele řekla Růžová víla. Netušila, že to nebylo zvířátko, ale stroj. Bylo to auto a právě skončila zóna s omezením rychlosti v centru města, takže auto mohlo rychle zmizet.

„Kde to jsem? Já jsem se ztratila!“ vzdychla zoufale víla, když si uvědomila, že vůbec netuší, kde je. Chvíli chodila kolem, rozhlížela se, ale les nikde neviděla a nic jí nepřipadalo povědomé. „Co budu dělat? Maminka měla pravdu, město je pro malou vílu, jako jsem já, nebezpečné,“ pomyslela si. Chvíli stála, přemýšlela a rozhlížela se kolem. Tu si uvědomila, že okolo sebe vidí jistý vzor. Všechny domy na jedné straně silnice na sobě měly lichá čísla – 1, 3, 5, 7, 9 a tak dále, zatímco na druhé straně silnice měly sudá čísla – 2, 4, 6, 8, 10 a dále. Vzpomněla si, že dědeček kdysi vyprávěl o tom, jak byl ve městě a že tam to tak chodí – čím blíže centru města, tím mají domy menší číslo. Růžová víla ožila nadějí a hned se vydala tím směrem, kde se čísla snižovala. Když došla na křižovatku, opět se vydala tam, kde čísla mířila dolů k jedničce – 7, 5, 3, 1 a další křižovatka. Po nějaké chvíli se octla na náměstí s tím divným vodopádem.

„Juchů,“ zakřičela víla a dala se do tance. A protože to byla Růžová víla, její tanec byl nádherný. Lidé na ni užasle koukali a dohadovali se, co to má znamenat. „To bude nějaká reklamní akce,“ mínil jeden. „Ne, to bude jistě politická agitka,“ oponoval druhý. Další člověk prohlašoval, že to bude asi součást letního kulturního programu. Vy však víte, že všichni byli vedle jak ta jedle, protože víla tančila radostí z toho, že se našla. Pak dotančila a vydala se po známé cestě směrem k lesu.

Když vklouzla do lesa, byla pěkně uondaná, až nohama sotva pletla. Naštěstí jel kolem její bratranec na vlkovi a svezl ji k chaloupce. Maminka už stála na zápraží a Růžovou vílu vyhlížela. „Kdepak jsi byla tak dlouho? Už jsem se o tebe začínala bát!“ zeptala se. Růžové víle se vůbec nechtělo s pravdou ven, neboť věděla, že ponese následky své neposlušnosti. Ale protože měly s maminkou moc dobrý vztah, nic nezatajila. „Víš, maminko, já se omlouvám, ale já byla moc zvědavá, a tak jsem vás s tatínkem neposlechla a vydala se do města.“ Maminka spráskla ruce a říká: „To jsem moc ráda, že ses v pořádku vrátila. Povídej, jaké to tam bylo.“ Růžová víla vše podrobně vyprávěla. Dědeček, který se vzbudil, když zaslechl, že se mluví o něm, ji pochválil. Pochválil ji za to, že tenkrát pozorně naslouchala jeho vyprávění a hlavně že dokázala moudře využít to, co se naučila. I on však souhlasil s maminkou, že Růžová víla nebude moci týden sledovat své oblíbené zpívánky, aby si zapamatovala, že je potřeba rodiče poslouchat.

Všichni byli moc rádi, že vše dobře dopadlo, a Růžovou vílu chválili za to, jak se dostala z nelehké situace. Víla byla po návštěvě města tak unavená, že po vydatné večeři ihned zalehla do postele a usnula dříve, než jí maminka stihla dozpívat její oblíbenou ukolébavku.