Stanislav Chromčák
Zaječí příběhy

První vydání (epub verze), 2023, v. 1.00

Vydal Stanislav Chromčák, Jablůnka jako svou 4. publikaci

Redakce: Luboš Pavel
Korektury: David Zeman
Ilustrace: Jana Cikalová
Technické zpracování: Stanislav Chromčák, Jablůnka

Copyright © Stanislav Chromčák, 2022

ISBN 978-80-908882-0-3 (epub)

ISBN 978-80-908882-1-0 (pdf)

Další autorovy pohádky můžete získat na webu https://www.ztatovyhlavy.cz

Den první - Šlechtic

„Povězte nám pohádku, paní učitelko,“ žadonily děti v mateřské škole.

„Velmi ráda, děti. Ale musíte už všichni ležet ve svých postýlkách,“ odpověděla mladá učitelka Lenka a vytáhla z knihovny tlustou barevnou knihu. Chvíli listovala. „Třeba o Popelce?“

Lenka byla ve třídě Zajíčků první den, nastoupila narychlo jako zástup za nemocnou učitelku Markétu, a tak netušila, co její otázka způsobí.

„Ne, tu ne,“ volaly sborově děti.

„Tak o Perníkové chaloupce?“ navrhla paní učitelka.

„Tu taky ne,“ odpověděly děti a kroutily hlavami, aby bylo jasné, že o tuto pohádku nemají zájem.

Lenka to ještě zkusila s Ferdou Mravencem, Smolíčkem Pacholíčkem, Zlobivými kůzlátky, ale děti vždy odpověděly stejně: „Tuhle ne!“

Lenka začala být trochu nervózní, neboť jí došlo, že dnešní chvíle před usnutím nebude úplně odpočinková. Alespoň pro ni.

„Tak jakou byste chtěli?“ zeptala se nakonec. Její hlas zněl trochu nejistě, protože tak nějak tušila, jaká bude odpověď dětí.

„No přece nějakou vymyšlenou!“ nadšeně odpověděly děti a některé dokonce začaly vylézat zpod deky.

Lenka se chtěla z vymýšlení pohádky vyvléct puštěním nové audioknihy, kterou ráno donesla paní ředitelka, ale uvědomila si, že v průběhu oběda vypnuli proud, takže ji nemůže přehrát.

Číst nebo vyprávět pohádky Lenku bavilo. Ale vymýšlet je? To ne! Jako malá totiž zkoušela vyprávět vlastní pohádky, ale její starší sestra ji nikdy nenechala domluvit a vždycky pověděla něco svého. Lenka se v duchu napomenula: Už dávno nejsi malá holka, a když děti chtějí pohádku, tak jim přece nezkazíš radost. Budeš je uspávat ještě několikrát, tak si to s nimi nerozházej.

Ačkoli Lenka překonala svou nechuť něco vymýšlet, stejně nevěděla, jak začít. A tak se zeptala dětí s nadějí, že jí nějak poradí: „O čem by ta pohádka měla být, zajíčci moji?“

Děti se chvíli dohadovaly mezi sebou a nakonec Vojta, nejstarší chlapeček ve třídě, prohlásil: „Když jsme ti zajíčci, co tak o nich, paní učitelko?“

„Dobrá tedy,“ řekla Lenka po chvilce mlčení, „zase si lehněte a já to zkusím.“

Děti se začaly pomalu zahrabávat pod deky, a tak daly své nové učitelce trochu času na přemýšlení. Zatímco podávala těm nejmenším popadané plyšáky, dostala nápad. Vzpomněla si na Elišku, která dnes přišla do školky v nových fialových šatičkách, a jak se kvůli nim cítila tak moc důležitě, až to kazilo náladu ve třídě. Když novou pohádku, pomyslela si s úsměvem, tak i s drobným poučením. Takže poté, co Lenka zkontrolovala všechny děti, si sedla do křesla a začala vyprávět.

Daleko, předaleko byla jedna malá vesnice. A kdybyste z té vesnice šli takový kus cesty, jaký ujdou děti za dopoledne, došli byste až k hájovně, která stála u samého kraje lesa. Vedle hájovny měli stodolu s chlévem, ze kterého právě vyšly dvě postavy, jedna hubená jak břízka a druhá statná jako dub.

„Vylej ten zbytek támhle do příkopu.“ Takto odpověděl hajný mladému Martinovi na otázku, co má udělat se zbytkem vápenné vody, s kterou před chvíli natírali stěnu od chlívku. Šplích! Bílá tekutina vyletěla z kýble a dopadla do křoví. Do křoví, ve kterém sladce spal Huňáč, hnědý zajíc. Pěkně se lekl, když mu kožich pocákalo něco mokrého. Hned vyskočil a uháněl pryč, jak se sluší a patří na vylekaného zajíce.

„Huňáči, co se ti to stalo? Kde ses tak vymaloval?“ zeptal se ho zajíc Povídálek, který ho potkal jako první po tomto nečekaném probuzení.

„Proč se ptáš?“ vyzvídal Huňáč.

„No, vždyť jsi úplně bílý,“ pokračoval Povídálek, „vypadáš jako nějaký šlechtic.“

„Jako šlechtic? Co to je?“ ptal se Huňáč.

„Máš kožíšek celý bílý. A já jsem viděl v jedné knížce, že šlechtici nosívají kožíšky. Někdy bílé, jindy červené nebo třeba modré. Nosívají je proto, aby ukázali své bohatství a důležitost. Šlechticové jsou lidé z lepší společnosti, povídala ta knížka.“

Huňáč malinkou chvilku přemýšlel o tom, zda je pravda to, co Povídálek tvrdí, neboť Povídálek toho sice mnoho znal, ale někdy si taky dost vymýšlel. Nicméně představa vlastní důležitosti mu dělala dobře, a tak nakonec řekl: „Já a šlechtic? To se mi moc líbí. Díky, Povídálku.“ A byl tentam.

„Ahoj, Huňáči, pojď si s námi hrát na honěnou!“ volali na něho malí zajíčci, děti Huňáčova kamaráda Chlupáče.

„Nebudu se s vámi honit. Což nevidíte, že mám bílý kožíšek? Pro mne se nehodí takhle blbnout,“ odvětil Huňáč.

Zajíčci posmutněli, protože Huňáč býval dříve ochotný si s nimi hrát.

„Prosím tě, pojď mi pomoct odkulit kládu,“ žádal Huňáče Šedovous, nejstarší a nejmoudřejší zajíc v lese.

„Promiň, ale to bych se umazal. Já jsem teď bílý zajíc, víš?“ odbyl ho Huňáč a běžel pryč.

„Co to Huňáče zase popadlo,“ pomyslil si Šedovous, „už je přece dávno dospělý, ale pořád se chová jako malý.“

Huňáč si liboval ve své odlišnosti a hřálo ho vědomí, že bílý kožíšek nosívali šlechtici. A tak se na všechny kolem sebe díval spatra a byl hluchý k jejich potřebám. Dokonce nepomohl ani paní Zaječici. A to bylo co říct, neboť ona žila sama a pomoc druhých často potřebovala. Navíc se Huňáčovi moc líbila. Ale jak už víme od Šedovouse, Huňáč se někdy choval, jako by byl malý.

„Ahoj, Huňáči!“ zavolal na něj za pár dní Chlupáč, který se vracel z dlouhé dobrodružné výpravy až někam na severní pól anebo k Neumětelům, to se nedalo na první pohled zjistit.

„No, vypadáš pěkně otrhaně,“ řekl mu Huňáč místo pozdravu.

„To je mi ale přivítání, kamaráde!“ nedal se odbýt Chlupáč. „Jak tady bylo?“ zeptal se dále, ale pak se zarazil. „Co se ti to stalo? Vypadáš hrozně. Úplně jak chodící terč. To se nemůžeš umýt?“

Huňáč se urazil. „Co si to dovoluješ? Chodící terč? To mám svůj šlechtický kožíšek.“

Chlupáč se zasmál: „Šlechtický kožíšek? To mě podrž! Takovou hloupost jsem už dlouho neslyšel.“

„Ty jsi mi ale kamarád, takto mě urážet. To si vyprošuji! A vůbec, že se bavím s takovým otrhancem, jako jsi ty!“ S těmito slovy Huňáč odskákal pryč.

Chlupáč zůstal vyjeveně stát a pomyslel si: Co to do toho Huňáče vjelo? Huňáč chvíli zlostně skákal lesem, ale pak se zastavil. Chlupáč je přece můj nejlepší kamarád. Proč jsem ho takto odbyl? přemítal v duchu. Co to říkal? Že jsem chodící terč? Uf, vždyť má pravdu. Bílý kožíšek musí být vidět už zdaleka. Má pravdu, vždyť já nejsem žádný šlechtic, ale obyčejný zajíc.

Huňáč si uvědomil, jakou udělal chybu. Nejen že se teď pohádal s kamarádem, ale také se špatně choval k ostatním zajícům, ať to byli ti mrňousové, s nimiž si vždy užil spoustu legrace, nebo Šedovous, kterého nechal na holičkách. Ale nejvíc se Huňáč styděl za to, jak odbyl paní Zaječici. „Musím to vše nějak napravit. Začnu s Chlupáčem. A taky potřebuji něco udělat s tou bílou barvou.“ S těmito slovy se rozběhl za svým nejlepším přítelem.

V tomto okamžiku se paní učitelka odmlčela a rozhlédla se po dětech. Až na dvě malé holčičky, které únavou usnuly, ji všechny děti upřeně pozorovaly.

„Jak to dopadlo?“ zeptala se po chvíli Katka.

Lenka s tajuplným úsměvem pronesla: „Poradíte Huňáčovi, jak by mohl napravit to, co spískal? Povězte, ale šeptem, někteří z vás už spí.“

Děti se zamyslely a pak někdo pronesl: „Ať jim něco dá na usmířenou.“ Jiné děti zase Huňáčovi radily, aby se všem omluvil, aby pověděl malým zajíčkům pohádku, nebo aby raději nedělal nic – že kdo nic nedělá, ten nic nezkazí.

Paní učitelka dětem poděkovala za nápady a pokračovala ve vyprávění.

Dopadlo to dobře. Huňáč se postupně všem omluvil, byť to pro něj nebylo vůbec snadné. Chlupáčovým dětem udělal překvapení inspirované tím, co jednou viděl u hájovny. Na velký kámen položil kládu tak, že sloužila jako houpačka. Úplně nakonec si nechal paní Zaječici. Na usmířenou jí donesl malou kytičku uvázanou z květin, které rostly na louce. Po několika koupelích a mnoha hodinách drbání se o strom dostal to vápno dolů. A proměnil se zase v šikovného hnědého, nenápadného zajíce. V zajíce, který už nepřehlížel potřeby druhých a nepovyšoval se nad ostatní.

Když Lenka skončila své vyprávění, všimla si spokojených výrazů na tvářích dětí. Jakpak by ne. Ačkoli se děti mezi sebou občas zlobí, stejně jsou nejraději, když se pak udobří a všechny spolu pěkně vycházejí.

„A teď již spěte,“ vybídla děti a oddechla si, že se z té situace nakonec dostala tak dobře. Její první vymyšlená pohádka u dětí uspěla. Lenka s uspokojením pozorovala usínání dětí a byla ráda, že teď už žádné ani nemluví, ani nevylézá zpod deky. Přece jen je dopolední procházka pořádně unavila, a tak za pár minut spaly všechny.