IVANA NOVÁKOVÁ

ZNAMENÍ LEDU

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Ivana Nováková, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 103. a 82. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

2. část série Znamení slunce

Obálka – návrh a zpracování © Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-74-8 (epub)

ISBN 978-80-88483-75-5 (mobi)

Když si mám zvolit, zradím-li přítele nebo vlast, doufám, že budu mít dost odvahy, abych zradil vlast.

E. M. Foster

1. kapitola - Poutnice

Řídím se teorií permanentních šťastných konců. Život je tvořen řadou po sobě jdoucích obtíží, které je zapotřebí vyřešit. Jakkoli. Na výsledku příliš nezáleží, důležité je, že jsou nástrahy překonány. Čímž nastane šťastný konec. A na konci všeho čeká smrt, z kosmického úhlu pohledu velkolepý závěr. Poté vás už nic nebolí, žádná starost netrápí.

Cestovala jsem zemí Anáron v poselstvu královny Bestare. Navzdory skutečnosti, že družinu tvořili z valné části Černí jezdci, mě nějací pobudové unesli, aby z královny vymohli štědré výkupné. Obtíž. Abych našim rytířům nekřivdila, musím čestně uznat, že jsem se nechala nalákat na průhlednou záminku a sama vlezla do pasti.

Utekla jsem jim. Šťastný konec. Holku ze severu jen tak snadno nezavřete pod zámek. Použila jsem proti nim stejný trik, jako oni na mne. Předstírala jsem nemohoucí, slabou chudinku, ačkoli jsem tvrdá jako křemen a umím se slušně ohánět zbraní. Skočili na to, jejich chyba.

Jenže jsem v zimních horách zabloudila. Obtíž. Už třetí den se potácím hlubokými roklemi sevřenými nebetyčnými skalnatými vrcholy. Jsem unavená, hladová, zmrzlá.

Teď tu ležím a předpokládám, že nastal čas na velkolepý kosmický závěr. Neboli na smrt. Protože tu poslední obtíž, která mě potkala, asi sama nezvládnu. V tomto stavu nikoli.

Ukryta pod závějí sněhu číhala nastražená past na zvěř. Chytila jsem se já. Nohu mi secvakly železné zuby. Bolelo to hodně, ale nijak nepřekonatelně. Jsem hodně prochladlá a doslova necítím ruce a nohy. Z téhož důvodu rána nekrvácela tak moc.

Železa jsem uvolnila a končetinu vyprostila. A vyčerpala poslední zbylé síly. Na nohu nemůžu došlápnout. V hlavě mi hučí temná mlha. Ráda bych neztratila vědomí, ale není moc, která by tomu zabránila. Chlad sněhu přestává být alarmující. Zírám na rozeklané vrcholky hor, jejichž ledové špice tvoří proti blankytnému nebi podivné znamení. Krásné a smrtící

Oči se mi samy zavřely.

***

JAUVAJS! To je bolest!

Probrala jsem se z mdloby, otevřela oči, ale než jsem stihla vykřiknout bolestí, překvapením jsem ztratila hlas.

Čekala jsem, že zmrznu. Obávala jsem se útoku vlků. Místo toho zírám na dvě prapodivná individua, celá zarostlá a chlupatá jako medvědi. Dobře, většinu ochlupení obstaraly kožešiny, do nichž byli tvorové zahaleni. Hlava, dvě ruce, dvě nohy. Vypadali divně, ale asi to budou lidi. Teda muži, jsem chtěla říct. Nad hustým plnovousem vykukoval u obou kousek snědého obličeje a vykulené oči, jednou zářivě modré a podruhé jantarově zlaté. Zcela zjevně se mě pokoušeli zvednout na jakési saně, a při manipulaci zavadili o mou poraněnou nohu.

Zlatooký promluvil.

Zatínala jsem zuby, abych nekřičela. Tak jsem si nemohla ani úlevou vydechnout. Jakkoli vypadali divoce, patřili k lidské rase. Šťastný konec? Samozřejmě. Moje teorie nemá chybu.

Zřejmě se mi podařilo zabloudit do jižní anáronské provincie Ereboru. Hodilo by se, abych aspoň na chvilku litovala své lenosti. Přece jenom jsem před počátkem výpravy měla věnovat víc pozornosti střípkům údajů o této zemi, které byly v mé vlasti dostupné. Místo toho jsem strávila spoustu času nadšeným poskakováním a pak vybíráním šatníku na cestu. Ten mi je momentálně platný jako mrtvému zimník.

Ale co se stalo, stalo se. O to pozorněji naslouchám. Jejich řeč nebyla v mé zemi známá, ale kupodivu se značně podobala té naší. Rozumím jim. Muž vyjadřoval hlasitý údiv, co jsem za tvora. To bylo dobré znamení, uvažoval stejně jako já. Doufejme, že dospěje ke stejnému závěru.

Modrooký překonal rozpaky a znovu se ke mně naklonil. Podebral mě pod rameny a pod koleny. Jedním rázným pohybem mě umístil na povoz s ližinami. Jauvajs jauvajs! Bolelo to pekelně. Nemohla jsem ze sebe vydat ani hlásku, abych jejich očividné zděšení nepřiživila zvířecím řevem.

Zlatoočko nepřestával vznášet výhrady vůči mé osobě. Jak prý jsem se tady, široko daleko od nejbližšího lidského obydlí, ocitla. (Ani se neptejte, vážený.) Co jsem v tom případě zač. A tak podobně. Nicméně pomáhal druhému v záchranných pracích. Zabalili mě do deky a pevně přichytili k saním. Modroočko mi poté dal napít. Měla jsem takovou žízeň a hlad a radost, že mě někdo našel, že jsem se vůbec nezamyslela, zda je to bezpečné. První tři mohutné hlty mi vklouzly do krku, než jsem se divoce rozkašlala. Pálilo to jako oheň. Hm, ale teplo, které se následně rozlévalo žilami, bylo nesmírně příjemné. Znovu mi přiložili čutoru ke rtům, já si několikrát vydatně lokla a...

Propadla se do bezvědomí.

***

Moje zraněná holeň sloužila jako skvělý alarm a budík v jednom.

Kodrcání divokou horskou krajinou k nejbližšímu lidskému obydlí jsem strávila v limbu. Probralo mě, když se kdosi pokusil sundat mé urostlé tělo ze saní a odnést do budovy. Rozdrásané svaly a poškozená kost důrazně zaprotestovaly a já se neudržela. Vykřikla jsem. Tedy spíš zavyla. Bolelo to děsivě.

Dotyčný neurvalec, opět modroočko, se lekl a upustil mě zpět na saně. Získala jsem tedy chvíli na obhlédnutí okolí.

Kromě mých zachránců se kolem saní shromáždil dav divoce vlasatých tvorů se snědými tvářemi. V životě jsem neviděla tak zvláštní lidi. Což znamená, že já jim musím připadat taky jako zjevení. To vysvětluje mnohé.

Vzrušeně nade mnou debatovali. Nejpodivnější bylo, že z jejich slov zazníval čistý strach. Čestně přiznávám, že jsem výlupek severských nectností. Zhýčkaná, paličatá, náročná, nezvladatelná. Ale nikdy bych neublížila zvířeti, natož člověku, ani kdybych byla v plné síle. Což momentálně neplatilo ani omylem.

Ráda bych vstoupila do jejich diskuze a pokusila se rozptýlit jejich obavy, ale měla jsem co dělat, abych se bolestí nepočurala. Až se trochu vzpamatuju, budu potřebovat mazání na křeče zatnutých čelistních svalů.

Modrooký medvědí muž se oklepal, opět mě uchopil do náručí, já zadržela hrůzostrašné kvílení. Zvedl mě a odnášel do mohutné kamenné budovy. To bylo překvapení, čekala jsem hliněnou zablešenou chatrč. Místo toho jsem se octla v teplé a čisté místnosti s trámovým stropem. Chlápek mě složil na lůžko.

Otočil se na bandu světlovlasých horalů, kteří divadýlko z nevelké vzdálenosti sledovali, a začal rozkazovat. Hmm, takže vládce. Pár těch podivných lidí se ke mně přiblížilo, s ostychem (oboustranným) mi svlékli promočené oblečení a nasoukali do čistého a suchého. Jednalo se o velmi dobře zpracovanou vlnu, ale bez výhrad nejnuznější oděv, jaký jsem kdy na sobě měla. Volná halena s jednoduchou rázovitou výšivkou a přes to měkký pletený kabátek. Oblečení mě zahřálo, ale s velkou dávkou lítosti jsem se loučila se svými důkladnými, krásnými a drahocennými šaty.

Všichni, kteří se kolem mě motali, měli dlouhatánské vlnité vlasy s různobarevnými pramínky, mezi nimiž převažovala plavá, a hladké snědé líce. Tváře zarostlé plnovousem jsem zaznamenala pouze u svých dvou divokých zachránců. Vzhledem k tomu a také k plandavému oděvu se příslušnost k jednotlivému pohlaví rozlišovala obtížně.

Takže předpokládejme, že žena mi ošetřila nohu. Vyčistila ránu (jauvajs, jauvajs), sešila potrhanou kůži (dýchej, dýchej) a nakonec ovázala čistým bílým plátnem. Když mi podala pohár nějakého odvaru, který přinesla jiná vlasatá osoba v průběhu péče o zranění, obrátila jsem ho do sebe. Následně jsem upadla do mrákotného spánku.

Probudila jsem se uprostřed noci. Ohřívadlo vyhaslo a v místnosti se citelně ochladilo. Jakási postava se pokoušela oheň znovu rozdělat s tlumeným klením. Sotva se jí to podařilo, narovnala se.

Tehdy jsem ho vlastně poprvé uviděla. Nejkrásnějšího muže Světa. Bohaté vlasy do půli zad se stříbřitými pramínky. Oči zářivě modré jako safíry. Hladká snědá tvář s lícními kostmi vymodelovanými tak elegantně, že sochy v královské galerii by se závistí rozsypaly v prach. Rysy v tváři měl tak souměrné a symetrické, až to působilo trochu nepřirozeně. Ani místní volný oděv nedokázal skrýt pletence svalů na ramenou a dlouhé, štíhlé nohy.

Ano, přede mnou stál jeden z lovců, mých zachránců, ale vykoupaný, oholený. Zcela zjevně opilý.

Setkali jsme se očima. Kdyby to nebyl bez diskuse nejpohlednější chlápek, kterého jsem kdy viděla, už by mě skoro urážel jeho vyjukaný výraz. Narostla mi snad druhá hlava nebo co? Pokusila jsem se posadit, ale tělo mě neposlouchalo.

Překonal údiv, přistoupil k posteli a nadzvedl mě. Podložil mi záda polštářem.

„Nemusíš se bát. Nikdo ti neublíží.“

Jeho slova mě docela vyděsila. Tušila jsem, že se místním nepozdávám, ale že by jejich nesnášenlivost došla až tak daleko?

Ze stolku vedle postele zvedl pohár, pomohl mi napít se. Víno smíchané s vodou mělo úžasně osvěžující účinek. Nabídl mi misku s jídlem. Tu musel přinést sám, před usnutím jsem žádné jídlo neviděla ani necítila. Protože to bych se vzchopila a zbaštila ho, i kdybych se k němu musela doplazit.

Člověk je nevděčný tvor. Touto dobou jsem mohla umírat na sněhu v pustém údolí. Místo toho jsem seděla v suchu, teple, popíjela víno a na klíně držela hluboký talíř s božsky vonícím pokrmem. A já se cítila trapně, protože mi chyběl... příbor.

Překonala jsem nesmyslný ostych a prsty si nabrala trochu pečeného masa s kousky zeleniny a roztrhanými plackami. Bylo to dobré, ale po několikadenním hladovění bych si pochutnala i na sucharech.

Posadil se na stoličku naproti. Nespouštěl ze mě oči, což mě znervózňovalo, ale hlad je nejlepší lučavka tuhých společenských pravidel. Cpala jsem se dál.

„Ty mi nerozumíš, viď?“ zeptal se spíš sám sebe.

Ráda bych mu odpověděla, ale měla jsem plnou pusu. Promluvit v takové situaci bylo daleko za hranicí slušného chování tam, odkud pocházím.

„Který vítr tě přivál?“ povzdechl si. Nemohl víc zdůraznit, jak jsem tu nevítaná. Skoro mi zaskočilo.

Díval se na mě a polohlasem pokračoval v hovoru. Než se naskytla příležitost, abych promluvila, došlo mi, že se krásný neznámý potřebuje vypovídat, a to někomu, kdo ho vlastně nemůže slyšet. A tak jsem zůstala zticha.

„Jenom jsem odjel navštívit přítele. Zalovit si v zimních horách. Trochu odlehčit tíseň na duši, která mě svazuje od jara do zimy, den co den. A v nejhlubší závěji naleznu tebe. Ženu s vlasy tak černými a pletí tak průsvitně bledou, jaké nikdo nikdy neviděl. S očima barvy starého stříbra. Chycenou do mých pastí. Ulovil jsem si vlastní osud.“

„Eh, při Světlonoši, jsem patetický, až to hezké není,“ pokračoval po krátké odmlce. „A ještě ke všemu mě v této skrýši odhalil ten blbec Taro. Sotva jsem uviděl jeho úlisný obličej, obrátil se mi žaludek. A nezmůžu nic. Důvod jeho příjezdu znám lépe než on sám. Touží po královském řetězu, až se mu tmí v makovici. A mě považuje za protivníka. Cha! Bude požadovat, abych se chopil státních záležitostí. Sjednotil zemi. Zabojoval za její svobodu. Copak všichni členové mého rodu nečinili totéž už celá staletí? Jako kdyby nebyly vyčerpány všechny možnosti, které se kdy kolem jenom mihly.“

Pomalu spustil hlavu do dlaní. V nastalém tichu bylo slyšet praskání ohně v ohřívadle.

Teď by se hodilo, abych promluvila. Údivem jsem však nenacházela slov. Zírala jsem na vysokého štíhlého fešáka s obličejem mýtického krasavce. Panovník? Neměla bych podléhat stereotypům, ale v úloze neotesaného lovce mi připadal hodnověrnější. Musela jsem poměřovat svého zachránce s králem Testevalem. Jako kdybych vedle sebe postavila rozjíveného uličníka a vznešeného poloboha.

Hluboce jsem vzdychla. Trhl sebou a probral ze zadumání. Povstal a přistoupil blíž. V tu chvíli jsem zapomněla na všechny výhrady. Z toho muže čišela sexuální přitažlivost tak mocná, že jsem se musela silou přemáhat, abych se mu neotevřela. A to jsem se necítila nejlépe. Noha mě bolela pekelně a tělo mi spalovala horečka.

Možná si svého kouzla nebyl vědom, ale pravděpodobněji mu zdravý rozum napověděl, že já nejsem momentálně vhodný objekt vášně. Sáhl mi na čelo, měl příjemně chladnou dlaň. Zachmuřil se. Potichu zaklel. U všech bohů, jeho osobní vůně mě téměř pokácela. Samozřejmě na záda s koleny od sebe.

Ze všech zbývajících sil jsem se snažila držet kamennou tvář. Stále mě pozoroval. Nejspíš o něčem úporně přemýšlel, protože nakonec pohodil hlavou a pronesl úsloví, kterému jsem neporozuměla dokonale. Asi se rozhodl porušit nějaké základní pravidlo.

Poklekl před lůžkem a mně se zadrhl dech. Pak opatrně zvedl ruce dlaněmi vzhůru na znamení, že mi nechce ublížit.

„Vím, že nerozumíš,“ promluvil tiše. Vložil do slov značnou dávku laskavosti. „Bude to velmi bolet. Ale zachráním ti nohu. Možná i schopnost tančit.“

Nebyla jsem v pořádku, ale své obtíže jsem téměř nevnímala. A rozhodně nejsem nanynka, která se poblázněně chichotá pokaždé, když o ni zavadí pohledem muž. Ale nyní jsem nedokázala vnímat nic jiného než jeho, klečícího u mých nohou. Nikdy na mě nikdo tak nepůsobil. Nechala bych si od něj líbit cokoli.

Vedle postele stál jednoduchý dřevěný stolek. Kromě džbánu s nápojem a odložené jídelní misky na něm ležela i glazovaná keramická nádobka s mastí. Odhadovala bych vepřové sádlo, ale ve vzduchu se vznášela jemná vůně levandule, možná jsem se zmýlila. Sáhl po ní a natřel si ruce. Zlehka se dotkl poraněné nohy.

Vůkol se rozzářilo jasné světlo. Mám s čarováním přiměřenou zkušenost, jsem z Rinó. Překvapila mě pouze síla kouzla Dostala jsem přímý zásah velmi mocného proudu magie. Myslím, že jsem vykřikla. Ale jistá si nejsem. Nebolelo to, nebo možná trochu. Žilami mi protékal čistý oheň. Cítila jsem, jak tisíce čarovných prstíčků napravují následky krutého zranění, jak se poškozené tkáně zacelují.

„Odpusť,“ zašeptal.

Vypadal nešťastně, já překvapeně kulila oči. Chápu to dobře? On se omlouvá, že mi ublížil? Ale vždyť mi zachránil nohu! Jeho vnímání reality bude kapku vychýlené z osy.

A mimo jiné jsem vysílala k nebesům proud modliteb. Měla bych si přát uzdravení. Návrat do vlasti. Štěstí pro všechny bytosti Světa.

Jenže já chci jedině jeho!

***

Arad seděl na honosném křesle v největším sále Hevlinova hradu. Přítel byl tak laskav, že připravil místo pro královskou audienci, dokonce nechal ze dřeva vystavět malé pódium, na něž umístil vyřezávaný stolec jako trůn. Mladý pohledný král nesl přes ramena přehozený plášť ze vzácných kožešin. Na prsou se mu skvěl královský řetěz se znakem Ereboru.

Mračil se na celý svět. Při Světlonoši, jak rád by se jednou mýlil.

„Správce Ogulbodi zatoužil po Irvin, nejstarší z dcer knížete Lehry. Kníže mu ji odmítl dát, tak ji správce unesl a znásilnil. Poté se podle anáronských pravidel dožadoval uzavření sňatku a vyplacení věna. Kníže vytáhl na Aliset, aby získal dívku zpět. V krvavé bitvě byli pobiti téměř všichni členové knížecí družiny. Sám Lehra padl do zajetí. Správce jej tak dlouho mučil, až Irvin souhlasila se sňatkem. Kníže však v kobkách zahynul a Irvin skočila ze skály. Správce se zmocnil Lehrova hradu a mučí, znásilňuje a vraždí zbytek knížecí domácnosti. Co s tím budeš dělat, králi?“

V sále to hučelo jako v úle. Král vzteky zatínal pěsti.

„Jak ses o nešťastné události dozvěděl ty sám?“

Taro se ušklíbl. „Neukryl jsem se před potížemi země v Mandlovém údolí a netoulám se bezstarostně po horách.“

Arad se vymrštil z křesla, seskočil z pódia a třemi dlouhými kroky překonal vzdálenost, která je dělila. Celý rudý vzteky se ke knížeti naklonil.

„Zajímá mě, jak ses o záležitosti dozvěděl. Kdo ti ji podrobně se všemi souvislostmi vyprávěl? Vážil jsi cestu na toto odlehlé sídlo kvůli pouhé klevetě? Pochybuji. Spíš mám podezření, že tě sám Lehra požádal o pomoc, když vytáhl na Aliset, aby zachránil dceru. Správcovi vojáci Lehrovu družinu pobili, jeho zajali. Kde jsi byl ty? Utekl jsi a opustil přítele v nesnázích? Nebo jsi jeho prosbu rovnou odmítl, zalezl před nebezpečím a nyní máš plná ústa výčitek? A ty chceš mne obvinit z liknavosti? Z bezstarostného toulání po horách?“

Na knížete králův hněv valně nezapůsobil. Nadále se tvářil pohrdavě, ruce založil na prsou a bojovně nakročil nohu vpřed.

„Výmluvy, kterými se oháníš, jsou obehrané a vůbec mne nepřekvapují. Srovnáváš své chování s mým? Copak mým údělem je vést zemi a její lid? Raději se zamysli nad vlastními činy. Za tvé vlády se hroutí vše, čeho dosáhli předchozí panovníci rodu Sokola. Panovnický řetěz ti nikdy neměl připadnout. Král Rei se musí v hrobě obracet, když vidí tebe na trůnu.“

„Mlč!“ ozval se velmi ostře Hevlin. „Ani se neopovažuj vyslovovat jméno starého krále a urážet toho současného. Přijal jsem tě jako hosta, ale tvé chování je neomluvitelně hrubé. Válčí se už věky, vesnice i města jsou pustá, lid umírá na hladomor. Takové zemi se těžce panuje a plané řeči nikoho nenakrmí. Co ty sám navrhuješ podniknout v boji proti dlouhodobému útlaku Anáronců? Přijel jsi pouze vyvolávat spory nebo i něco vykonat?“

Arad zhluboka dýchal a v duchu děkoval nejlepšímu příteli. Svou promluvou odvrátil pozornost a poskytl vznětlivému vladaři pár momentů na získání jakés takés rovnováhy. Zachránil panovníka před neuváženým činem z prchlivosti.

Ten by totiž Taru nejraději na místě zabil.

Nyní se však vrátil ke křeslu a s prudkým máchnutím pláště se posadil.

***