Victoria Kanakaredes

Eleonora ze Schwarzenbergu:

Skutečná upíří princezna

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Victoria Kanakaredes, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 110. a 89. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-88-5 (epub)

ISBN 978-80-88483-89-2 (mobi)

Prolog

Sluneční paprsky se jen stěží prodíraly korunami stromů kolem cesty. Barevné listí se s každým závanem větru snášelo z jejich větvoví na vlhkou a chladnou zem. Jen tam, kde se prostou cestou z udusané hlíny mezi nimi tryskem proplétal můj kočár, se na malou chvíli zvedalo ve větrném víru zase vzhůru, aby ve spirálách opět klesalo a zakrývalo tak všechny stopy svědčící o tom, že jsem tudy já, Markéta Marie unikala. Dnes však již nebylo slyšet vytí vlků, nebylo jich ani vidět kolem cesty, jako tolikrát, když jsem se svou patronkou mnohokráte po kraji putovala. Nebylo cítit chladu, a všechna tajemství byla pohřbena a umlčena v cínové rakvi pod žulovou deskou. Pravda byla roztrhána coby svitky s pečetí, jenž inkoust změněný ve slova odsoudil ke zničení v plamenech. Bylo jen málo svědků těch dnů, kteří ještě mohli promluvit a znovu vyjevit pravdu. Avšak Její císařská milost, byla si jistá tím, že by slovům našim stejně nikdo neuvěřil. Neboť ona byla tou, která přestože také spatřil pravdu v její nahé a děsivé kráse, vydala výnos, jímž vše, co jsme zde všichni prožívali po celá ta krásná i strašná léta smetla ze stolu, jako když služka krbovou římsu otře prachovkou z peří.

A i když bych se snad měla usmívat, že přece jen všechna tajemství zůstanou zachována, tíseň na mne padla větší než kdy za ta léta v zámku Krumlovském. Pravdu znát o všech věcech bylo těžší, než kdo představit si uměl. A za poznání té pravdy se tak jako za vše platit musí. Já pro přišla o svého milovaného muže. Pro ni jsem navždy ztratila svou jedinou dceru. Všechna ta léta bych však nikdy nevzala nazpět. Pohlédla jsem do očí pravdě, a v nich spatřila nás všechny.

Z myšlenek mne vytrhl silný hlas kočího, kterým se pokoušel překřičet dusot koní a rachot rychle se otáčejících kol vozu: „Budete si přát cestou zastavit, Vaše hraběcí milosti?“

„Ne, Fridrichu. Jeď, dokud si koně nebudou potřebovat spočinout.“ Křičela jsem mu v odpověď z otevřeného okna dveří kočáru.

Jen nakrátko jsme vyjeli z lesa a do očí mi bleskly střechy Krumlovského zámku koupající se v jasu slunce, jenž konečně vyšlo z mraků. Vysoká zámecká věž byla tichým, monumentálním svědkem všeho, co se na Krumlově událo. Tísnivý pocit úzkosti, jenž při té vzpomínce sevřel mé srdce do svých rukou, se však již s dalšími prvními stromy rozplynul. Zbyla po něm jen lítost a nezměrná bolest. A také jistota, že pravda nebude nikdy pochopena, ať už z neznalosti nebo prostých obav. Však přesto bych vám chtěla vypovědět pravdu o tom, co se v těch dvaceti letech mého života událo. Skrze vzpomínky mé, i mnoha jiných, nahlédnete nyní do očí pravdy o Krumlovské kletbě. Ale ještě předtím zapřísahám vás, ač nemusíte věřit tomu, čemu jsme věřili my, věřte, že má slova zde vypovězená jsou čistou pravdou.

Kapitola první: Vězněm v přepychu

Uplynuly dva roky od smrti mé matky a náš otec se stále více a více pohroužel sám do sebe. A tak, zatímco můj bratr Matyáš Leopold užíval života na honech a pitkách, při kterých stále více odlehčoval měšcům naší rodinné pokladnice, stávala jsem se já stínem bloumajícím bezcílně chodbami našeho nevelkého sídla v Chudenicích. Na vdávání, hony či jinou kratochvíli podle mínění otce příliš mladá, na hraní zase už příliš stará, ale především stále sama. Bylo to dva dny po mých šestnáctých narozeninách, když můj otec dostal dopis, který mi zase rozproudil krev v žilách a rozbušil mé srdce tak, že mi i tváře hořely ruměncem. Byl to dopis od knížete ze Schwarzenbergu, který žádal otce, aby mne poslal k jeho milované ženě na zámek v Českém Krumlově. Často prý ji musel na dlouho opouštět pro své povinnosti k císařskému dvoru i vlastním panstvím, a jeho paní chyběla společnost. A i když jsem cítila, že otec mi jen velmi nerad dal své svolení k té cestě, už mne žádný z jeho bolestných pohledů a vzdechů nemohl přimět změnit mé rozhodnutí. A že bratr byl rád, že již nemusel zároveň dohlížet na našeho otce i na mne, tím jsem si také jistá byla.

A tak již týden po otcově svolení jsem měla své věci sbalené a v kočáru připravené. Rozloučení s otcem i bratrem bylo mnohem snazší, než jsem čekala. Nakonec, byla jsem ještě nedospělé dítě, které opouštělo dům naplněný smutkem a mířilo do pohádkového světa jednoho z nejmocnějších a nejvlivnějších rodů celé říše. Celou cestu jsem si představovala Její knížecí Jasnost při různých zábavách, a snažila jsem si dopodrobna vymyslet všechny krásné šaty, kterých jistě měla plné skříně a truhlice, a vlastně celý ten překrásný zámek, o němž jsem tolikráte už slyšela. A když jsme po nočním odpočinku konečně dorazili ke Krumlovu, tyčil se vysoko nad městem zámek, vedle něhož by ten náš připomínal psí boudu vedle statku. Čím více jsme se mu blížili, tím více mizel nedočkavý úsměv z mých rtů. Jen jako kdyby samotná majestátnost a nádhera zámku nestačily k tomu, aby všechny příchozí přiměli cítit se pokořenými, a jeho vysoká věž svým měděným vrcholem dotýkající se snad až klenby nebeské nenutila všechny k němému úžasu, bylo tu ještě cosi, co zámek obklopovalo. Jako jakási nehmatná síla, která z něj přímo tryskala v tiché hrozbě.

Kočár vjel rozevřenými křídly červené brány přímo na prostorné nádvoří hned ze široké městské ulice. Klapot podkov a hrčení kol se stále volněji rozléhaly od vysokých staveb obklopující celé nádvoří. Z okénka kočáru jsem zahlédla krásnou kašnu z bílého kamene, za níž se začínala rozkládat jistě rozhlehlá zahrada, neboť šustění listů v korunách k mým uším doléhalo jako zvuk ševelícího toku řeky. A pak tu byla další brána a podle vůní a zvuků jsem poznala, že tady musí být kovárny, ale také kuchyně a jistě i sýpky. Ale než jsem mohla zahlédnout více než několik postav kráčejících za svou prací, již jsme vjížděli do další části toho ohromného zámku, kde střechy byly černé jako sukno pohřební, zdi bílé jako křídla andělů a všude voněly rozkvétající květy jara. Kočár se obrátil okolo širokého záhonu květů vprostředku nádvoří a zastavil přímo pod zámeckými schody.

A když se dveře konečně otevřely, spatřila jsem dva mladé lokaje a služku, kteří se mi jako vzácnému hostu poklonili. A než jsem stačila podrážkami svých střevíců došlápnout na první z několika širokých schodů spatřila jsem baculatou tvář v širokém úsměvu, z níž na mne zářily blankytně modré oči.

„Ty jsi jistě Markéta,“ vypískla dívka a objala mne jako svou ztracenou sestru. „Já jsem Jana. Jana Marie Valdštejnová,“ doplnila, když vycítila mé rozpaky.

Nikdy jsem neměla příležitost spatřit někoho z hraběcího rodu Valdštejnů, ale mnoho jsem o nich slyšela ještě od své matky. Z jejích vyprávění by si snadno kdokoli musel myslet, že je to rod nabubřelců, který nevidí dál než na špičku svého nosu. Jsem si jistá, že kdyby poznala Janu tak jako já, jistě by své mínění změnila. Její plná postava v jasně modrých šatech, vřelý úsměv zdobený dolíčky, kaštanové, vysoko vyčesané vlnité vlasy a drobné náušničky s kamínky stejné barvy jako její oči, to vše utvářelo dojem veselé povahy, jejíž přítelkyní pýcha zcela jistě nebyla.

„Je mi ctí, Vaše hraběcí Milosti,“ zazubila jsem se na ni jako na starou přítelkyni, kterou jsem nikdy neměla, a Jana opět vypískla ve svém zvonivém smíchu. Na oplátku mi vysekla ryze mužský způsob úklony při tanci a rukou ukázala k rozevřeným dveřním křídlům nad schodištěm.

„Račte se mnou, milostivá slečno, ukáži vám vaše komnaty.“

Kývla na zkoprnělé služebnictvo, popadla mne za ruku a se smíchem mne táhla po schodišti za sebou tak rychle, že jsem jí jen s obtížemi stačila. Probíhaly jsme překrásnými sály jako z pohádek a stoupaly po širokých schodech zakrytých tlustým kobercem do patra, abychom se náhle ocitly v chodbě dlouhé jako most. Jen tu a tam visel nějaký obrázek mezi okny, a mimo koberce a několika svícnů zavěšených na stěnách tu nebylo nic. A už jsme proběhly dalšími dveřmi na konci té chodby, v prostorné síni se vydaly další chodbou, pak po schodišti do dalšího patra. Jen stěží jsem ještě lapala po dechu, a i Janin smích stále častěji přecházel do pokašlávání, když jsme se konečně zastavily.

„Tak,“ nasála vzduch do plic a znovu se se smíchem rozkašlala, „tady jsou tvé pokoje.“ Uchopila bronzové kliky a naráz otevřela dřevěná křídla dveří. Oněměla jsem ohromená úžasem. Fialové a bílé bohaté závěsy zdobně lemovaly široké francouzské okno s balkónem namířeným do zahrady přímo přede mnou. Velké obrazy s antickými výjevy ve zlatých rámech visely na zdech v odstínu kvalitního šampaňského, ze stropu visel umně provedený křišťálový lustr s tuctem nových svící. A celý velký pokoj byl zařízen vzdušným a velice krásným nábytkem podle poslední módy. Skleník plný zdobených porcelánových šálků, čajových konviček, cukřenek a talířků, pohodlná křesla a pohovka okolo oválného stolíku s vázou plnou čerstvých rudých růží, bílými ornamenty zdobený fialový koberec s dlouhým vlasem. To musel být pokoj pro nějakou vznešenou princeznu, a ne někoho jako já nebo snad také Jana.

„Krása, viď?“

Šťouchla mne jemně loktem do žeber, aby mne hned zase uchopila za paži a stále ještě ohromenou odvedla k dalším otevřeným dveřím hned vedle pohovky přisunuté ke stěně. Musela jsem si rychle přikrýt ústa i nos dlaněmi, abych zadržela hlasitý vzlyk štěstí, který se mi dral z hrdla ven. Oči se mi zalily slzami a bělostná široká postel s bílými a fialovými nebesy, toaletní stolek s velkým zrcadlem a židlí vyloženou nejjemnější beraní kožešinou se rozpily přede mnou do rozmazané šmouhy. Překvapená Jana mne k sobě přitiskla a chlácholivě hladila po vlasech. Cíp jemného ručník namočila v porcelánovém umyvadle na stolku u zdi té překrásné postele a začala mi s ním utírat tváře.

„Ty jsi nikdy nic takového neviděla, viď?“ Odtušila, a já se zmohla jen na souhlasné přikývnutí plné studu. „Ty hloupá,“ rozesmála se opět. „A ty si myslíš, že já snad ano? Plakala jsem úplně stejně jako ty, když mi poprvé ukázali mé pokoje.“

Překvapeně jsem s posledním vzlyknutím potáhla nosem a nechápavě na ni upřela své oči.

„Jak to? Jsi přece Valdštejnová,“ hlesla jsem a Jana opět vyprskla smíchy tak, že jsem se již musela sama začít smát.

„A ty si snad myslíš, že to, že jsem Jana Marie z Valdštejnu hned znamená, že spím na třech duchnách z husího peří a jím zlatými příbory? Také jsem si tu připadala jako v pohádce, když jsem sem přijela, Markétko.“

Podivný tón jejího hlasu zbystřil mé smysly.

„Copak teď už si tak nepřipadáš?“

Tentokrát se její plné rty neroztáhly v úsměvu, ale poprvé se na krátký okamžik zkřivily v němém nesouhlasu.

„Jsem tu už dva měsíce, Markéto. Dva velmi dlouhé měsíce. Zprvu jsem si myslela, že tu bude více mladých dam, které jistě dělají Její Jasnosti společnost, a tráví čas různými hrami, plesy, vyšíváním nebo nějakými kratochvílemi v zahradách a u jezírek. Už druhý den jsem si však uvědomila, že tu jsem sama. Rozumíš? Mimo služebnictva, purkmistra Linharta z Tábora a několika strážných je celý zámek prázdný.“

Zaskočená jejími slovy jsem se od Jany odtáhla.

„Její knížecí Jasnost tady není?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Prý je na panství v Mělníku.“

„A kníže Adam František?“

„Tss,“ mávla bezděčně rukou. „Za poslední dva roky tu strávil měsíc. Má mnoho starostí s ostatními panstvími. Jeho císařská milost jej často povolává ke dvoru do Vídně.“

„Tak co tu vlastně budeme celé dny dělat?“ Výraz mé tváře musel být zřejmě humorný, protože Jana se opět rozesmála a s rozpaženými pažemi se několikrát otočila dokola.

„Cokoli se tvé hraběcí milosti zlíbí, Markéto. Jsme tu přece jediné paní v celém Krumlovském zámku. A já tu konečně nejsem sama.“

Zdvořilé zakašlání nás obě přimělo zvážnět. Do předpokoje mé ložnice lokajové složili těch mých několik skromných cestovních zavazadel a služebná, která je doprovázela, se nám uctivě poklonila.

„Mohu vám vybalit vaše věci, milosti?“

S úsměvem jsem přikývla a služebná s další úklonou zmizela opět v předpokoji.

Jana se ke mně naklonila a zašeptala mi do ucha: „To je Magdaléna, první služebná. Na zámku už sloužila i její matka. Je jen málo tajemství, o nichž by nevěděla. Moc toho sama nenamluví, ale když víš jak na ni, dozvíš se mnoho.“ Mrkla na mne jedním okem, abych se dovtípila. „Ty si zatím odpočiň po cestě. Budu ve svých pokojích hned vedle tvých. A až se prospíš, můžeme se zajít před večeří projít třeba do zahrady.“

„Chtěla jsem se tě ještě na tolik věcí zeptat, a ty už utíkáš,“ zaprotestovala jsem, ale když jsem spatřila Janin odmítavý výraz, kterým se mi pokoušela cosi naznačit, umlkla jsem.

„Ještě budeme mít spousty času si toho mnoho povědět. Zatím na shledanou, Markéto.“

Se šustěním svých nadýchaných šatů opustila mé pokoje, a já jen nerada vstala z té měkounké postele, abych Magdaléně i přes její taktní protesty pomohla uložit těch několik kousků šatstva do širokých skříní v mé ložnici, a uložila dámské potřeby na toaletní stolek u okna.

„Myslíš, Magdaléno, že bych se mohla projít sama po zámku?“ otázala jsem se s položením hřebenu do zásuvky stolku, a koutkem oka zachytila v její tváři, jak moc ji můj prostý dotaz šokoval.

„Vaše hraběcí milost je přece hostem Její knížecí jasnosti.“ Pravila přece jen po chvíli. „Můžete zde dělat cokoli vás napadne.“ Služebná byla skutečně velmi všímavá, neboť jí jistě neuniklo, jak jen s potížemi jsem ovládala cukání koutků svých úst, abych se hlasitě nerozesmála. „Jen jedna výjimka tu přece jen je,“ dodala.

„A která?“ zeptala jsem se s předstíraným nezájmem.

„K jídlu, prosím, choďte včas. Kuchař a jeho žena jsou velice mrzutí, když musí jídla znovu ohřívat.“

Tentokrát jsem se již nedokázala ovládnout a vyprskla jsem smíchy. Magdaléna se rozesmála spolu se mnou a já si rázem uvědomila, proč na mne Jana tak spiklenecky mrkala. Vřelý přístup byl tím, co Magdaléně otevíralo ústa jako klíč k oněm tajemstvím tohoto panství. A jak jsem dosud Janu mohla poznat, nabyla jsem přesvědčení, že tím klíčem uměla otáčet velmi dobře.

Odpoledne si pozvolna podávalo ruce s podvečerem, když jsme se s Janou už chvíli procházely po krásné a skutečně rozlehlé zahradě za hlavním křídlem zámku, kde byly naše i knížecí komnaty. Vyprávěla mi mnohé o svých příbuzných a svých vlastních prožitcích z prvního plesu na císařském dvoře ve Vídni a dalších cestách, kdy doprovázela své rodiče po českém království. Jak jsem porozuměla, byla o dva roky starší než já, a přesto dosud odmítala všechny návrhy urozených nápadníků i naléhání svých rodičů, aby již přistoupila ke sňatku. Ale Jana měla stejně dobrodružnou povahu jako já sama. Ještě se nechtěla usadit na nějakém panství, vyšívat, mít děti a už jen klidně stárnout. Takže když také obdržela pozvání na Krumlov, neváhala stejně jako já. Jenže zatímco já se ve svých snech nechala unášet vidinou okázalých plesů, Jana dobře věděla, že toto panství je především proslulé svými hony. Nakonec, chodby zámků zdobené mimo jiné i loveckými trofejemi to více než dostatečně potvrzovaly.

„Tam,“ vztáhla náhle ruku kamsi k zámku, „co se teď rozsvítilo světlo, to je ten pokoj, ve kterém byla vyhozena Markéta, dcera lazebníka Pilchnera, z okna.“ Když spatřila můj nic nechápající výraz, pokračovala: „Před více než sto lety sem na zámek císař Rudolf II. odklidil svého syna Júlia, protože na císařském dvoře spravoval jen pozdvižení a činil hanbu císaři i jeho milence, Júliově matce. Jenže právě tady se Július ve své posedlosti zamiloval do lazebníkovy dcery. Když jej odmítla, vystrčil ji z toho okna. Ale Markéta ten pád přesto přežila, protože dopadla do hromady listí, které právě ten den zahradníci shrabali zpod stromů. Pár dnů na to ale Július nařídil strážím, aby mu ji třeba

násilím přivlekli znovu. Ten šílenec ji pak tady strašným způsobem připravil o život a jeho otec jej dal na zámku uvěznit. Július zemřel o rok později. Prý jej zardousil rarach, kterým byl posedlý.“

Otřásla jsem se při té představě, jaký hrozný čin se odehrál jen několik pokojů od komnat, kde jsem nyní byla ubytována.

„A co je v těch pokojích teď?“

Jana při mé otázce náhle zvážněla.

„Přijímací salónek a ložnice Její knížecí milosti.“

Po těle mi přeběhl mráz, a ještě více jsem se zabalila do svého teplého večerního pláště.

„Jak v těch pokojích může pobývat, natož spát? Nevydržela bych tam ani hodinu.“

„A co s nimi asi měla dělat?“ usmála se. „Zazdít je snad? Vždyť Krumlovské panství zdědil její muž po své tetě Marii Arnoštce z Eggebergu. S minulostí zámku nemají nic společného.“

„Ano, ale přece jen, kdybys věděla ty sama, co se v těch pokojích událo, copak bys tam zařídila ložnici?“

Jana si založila ruce na prsou a zahleděla se kamsi do černých korun stromů lesa dole pod zámkem. Dobře jsem ten postoj znala od svého bratra a věděla jsem proto, že mi také ona nechce nyní něco prozradit.

„Když jsem dojížděla k zámku, dobře jsem cítila, že za jeho velkolepou krásou se cosi skrývá, jako nějaká podivná síla.“

Začala jsem opatrně a doufala, že prolomím Janinu mlčenlivost.

„Nejsem tu tak dlouho, abych mohla soudit, ale leccos jsem zaslechla,“ pravila po chvíli ticha spíše sama k sobě s očima stále upřenýma kamsi do hlubokého lesa pod námi.

„O zámku?“ optala jsem se stejně tiše, ale Jana jen pohodila hlavou v odmítavém gestu.

„O Její knížecí milosti.“

Vzrušením se mi rozbušilo srdce. Pevně jsem uchopila Janinu ruku a nedočkavě s ní zatřásla: „Pověz mi to. Pověz mi všechno, co víš,“ téměř jsem žadonila. Konečně se ke mně obrátila tváří a ještě než promluvila, pátravým pohledem přejela po šeřící se části zahrady, kde jsme nyní byly samy.

„Určitě jsou to všechno jen povídačky, kterými se baví služebnictvo a obyvatelé města. Ale abys také měla nad čím v noci přemýšlet, tak ti to řeknu. Prý když je kněžna tady na zámku, stahují se kolem města a pod zámek za nocí v lesích vlci. Někdy vyjí i celou noc. A když v kočáru opouští město, prý jej pronásledují mnoho mil. Ale pokud jede kočár prázdný, ani si jej nevšimnou. Kněžna miluje lov zvěře prý tak, že se jí na honu vyrovná jen málokterý z pánů. Do zahrad vychází pouze brzy ráno nebo v podvečer, ale když svítí slunce tak jako dnes, prý zámek vůbec neopouští. Nevyjde na slunce ani se slunečníkem. Zato když se

zatáhne, tráví tu i celé hodiny. Leckdy je prý také celé noci vzhůru a ve dne jen na chvíli zavře oči ke spánku. V posledních pěti letech, co se přestěhovali na Krumlov, prý také záhadně zmizelo několik sloužících. Navíc si kněžna libuje v magii a leckdy byla spatřena při provádění podivných rituálů. Všechno je to moc podivné, Markéto.“

Zatímco s jejími prvními slovy mi naskakovala husí kůže po těle, nyní jsem se proti své vůli začala usmívat. A ač jsem se to snažila skrýt tak, že jsem ústa zabořila do límce svého vlněného pláště, stejně to neušlo pozornosti Jany.

„Ty si myslíš, že jsem si to vymyslela?“ Uražený tón jejího hlasu a ruce založené v bok byly více než výmluvné. Zlobila se na mne i na sebe. Na sebe proto, že mi to řekla, a na mne proto, že jsem jí nevěřila.

„Jsem si jistá, že si to nevymýšlíš, ale zcela jistě jsou to jen povídačky. Překvapuje mne, že tomu věříš.“

„Možná také začneš, až tu budeš pár dnů,“ odvětila s takovou jistotou, že jsem se náhle přestala usmívat.

Zvony v kostele ve městě začaly odbíjet šestou hodinu a noc si stále zřetelněji měnila vládu s dnem. Večery ještě nebyly nijak teplé a od úst nám začala stoupat pára s každým výdechem. Jana si rychlým, ale elegantním pohybem prstů jedné ruky upravila neposlušnou kadeř vlasů a nezvykle klidným hlasem ke mně pravila: „Pojďme, večeře je již jistě připravená. Kuchař nemá rád, když musí jídlo znovu ohřívat.“

Vykročily jsme zpět k zámeckém křídlu a mé myšlenky předběhly naše kroky. Poslední slova Jany mne vrátila ve vzpomínce ke služebné Magdaléně. Možná bych se jí sama také mohla na mnohé zeptat ve vhodné chvíli.

U večeře ve velmi vkusně zařízeném jídelním salónu v přízemí zámku jsem Magdalénu zahlédla jen krátce. Obsluhovali nás lokajové a služebné, z nichž jsem některé viděla dnes při svém příjezdu, jiné až nyní. Jana seděla na opačném konci dlouhého stolu snad pro dva tucty hostů. Výhled na sebe nám zakrývaly vázy s květinami, mísy s ovocem a karafy s vínem. Chuť polévky jsem ani nevnímala, stejně tak jako stehno z nějaké drůbeže, nebo brambory, či zavařené švestky jako přílohu. Všechen ruch okolo, včetně vlastních smyslů, jako kdyby mne opouštěl. Jediné, nač jsem dokázala myslet, byla Magdaléna. Když odnesli i poslední chod a já stále seděla v zamyšlení na své židli, kdosi několik kroků ode mne udělal prosté: „Ehm, hmm.“

Byl to kuchař v zářivě bílé uniformě, ne právě nejmladší a nejpohlednější muž, ale jiskra v jeho oku prozrazovala, že je stále veselé a jistě dobrosrdečné povahy.

„Bude si vaše hraběcí milost přát ještě něco?“ otázal se bez přehnané zdvořilosti a já s úsměvem zavrtěla hlavou. Mé oči se zatoulaly k hřejivým plamenům v krásných kachlových kamnech, do nichž právě kdosi přikládal další poleno.

„Tedy vaší hraběcí milosti chutnalo?“

Až nyní jsem pochopila, že zde čeká na mou pochvalu či pokárání.

„Omlouvám se... jaké je vaše jméno?“

„Josef Adler, milosti.“

„Tedy jídlo bylo skutečně velmi chutné, děkuji za večeři, Josefe.“

S hlubokou úklonou a spokojeným výrazem ve tváři pokynul lokajům, aby začali sklízet ze stolu. Vstala jsem ve stejný okamžik jako Jana. Vyměnily jsme si vzájemně omluvný pohled, než jsme společným krokem opustily jídelní salón. Mlčky jsme došly až ke dveřím našich pokojů.

„Chtěla bych se ti omluvit. Vím, že jsem se nezachovala tak, jak by se měla zachovat přítelkyně. Mrzí mne to.“

Když ke mně ještě jednou obrátila tvář, i v mihotavém světle ve svícnech na zdech jsem si mohla dobře povšimnout, že byla pobledlá.

„Všechno má svůj čas, Markéto. Dobře se vyspi.“ Ještě, než jsem se s ní mohla rozloučit, dveře jejích pokojů, jenž byly naproti mým přes chodbu, se za ní zavřely. Vím, že právě závan ze dveří mohl být tím, co to způsobilo, ale náhle několik svíček zablikotalo, jako když se o ně otře průvan a na tváři jsem pocítila ledový závan. Snad za to mohla má představivost, nebo vyprávění Jany, že rychle vklouzla do svého pokoje a otočila klíčem v zámku. Na rozdíl od chodby

nyní v mém přijímacím salónku byl světla až nadbytek. Světlo svíček se odráželo v nádherných, broušených krystalech křišťálového lustru. A byť z celého tuctu svítily jen čtyři, i tak bylo v pokoji světla více než dost. Uklidnila jsem se. Avšak, i když jsem umytá a ustrojená v nočním úboru uléhala do nadýchaných peřin v posteli s nebesy, přesto cosi v mé mysli mi nedovolovalo usnout. Byla jsem si stále více jistá, že pocit, který se mne zmocnil při příjezdu do zámku, nebyla má pokora vůči jeho velkoleposti, ale tíseň z nevyřčené hrozby, jež mi sevřela hrdlo.

Druhého dne ráno slunce zářilo z jasně modré oblohy a ptáci si prozpěvovali své trylky v rozlehlé zahradě pod okny mých pokojů již od časného rána. Léto se kvapem blížilo a dávalo svůj příchod stále častěji na vědomí. Zůstat v peřinách jen o chvíli déle v takový den by byl skutečný hřích. Ještě, než jsem si stačila omýt tváře a otevřít okna, aby slunce a čerstvý vzduch přinesly svěžest do pokojů, už něčí klouby prstů zaklepaly na dveře. Byly to dvě služebné, jen o málo starší dívky než já sama, které mi přišly pomoci se ustrojit, a především poklidit oba pokoje. S úsměvem jsem přešla dotaz jedné z nich, zda si ještě budu přát připravit snídani nebo již vyčkám oběda, neboť jsem se stále cítila ještě sytá od večeře. A to již krásně zdobené ručičky porcelánových hodin ukazovaly desátou dopolední pryč. Nechtělo se mi dnes zůstávat v zámku. Vždyť jej jsem si mohla dobře prohlédnout i v nečase, ale dnešní den bych ráda poznala to malebné městečko, jenž jsem mohla jen z oken kočáru sotva zahlédnout. A Jana jistě se mnou ráda půjde. Když jsem se však na ni děvčat zeptala, jen překvapeně na mne zamrkaly od natřepávání peřin.

„Hraběnka Valdštejnová už před hodinou vyjela na projížďku kolem řeky za město, milosti,“ oznámilo mi děvče prostě.

„Kočárem?“

„Na koni, milosti,“ odpověděla druhá služebná a z toho, jak se pokoušela přemoci smích, jsem vytušila, jak jsem se asi tvářila sama. Nějak jsem si nedokázala představit baculatou Janu nasoukanou do vypasovaných šatů a korzetu, jak se projíždí kdesi pod zámkem v sedle koně.

„No nic,“ povzdechla jsem sama pro sebe, „tak tedy do města vyrazím sama. Jak se jmenuješ?“ usmála jsem se na tu veselejší z nich.

„Kata, milosti.“

„Tedy Kateřina,“ ujistila jsem se, a když přikývla, pokračovala jsem: „Až skončíte svou práci, doběhni za zámeckým kočím, pověz mu, ať připraví nějaký otevřený kočár nebo i bryčku, že bych se chtěla podívat do města.“

„Odpusťte, milosti, ale to nemohu,“ hlesla skoro neslyšně a z tváře jako kdyby jí vánek odvál i všechnu barvu.

„Proč bys nemohla?“

„Nejsem si jistá, milosti, ale jen vím, že Její knížecí jasnost nám nařídila nepouštět vás i hraběnku Janu ven ze zámku.“

Musela jsem se opanovat, abych ovládla úzkost, jenž se už už chystala znovu svými pařáty nemilosrdně obejmout mé tělo.

„Hraběnka Jana ale přece je na projížďce mimo zámek,“ namítla jsem. Náhle jsem si uvědomovala otřesnost celé situace. Já, dcera hraběte Černína z Chudenic, stojím ve své dočasné ložnici na zámku Krumlovského panství a hledám výmluvy pro prostou vyjížďku do města před služebnými, které mi v takové malichernosti mají bránit.

„Ano, ale je na vyjížďce v podzámčí, u řeky, vaše milosti. Ona je také srozuměna s tím, že do města vyjet nemůže.“

Úzkost se ve mně mísila s hněvem, než jsem s třesknutím odhodila kartáč na vlasy na stolek, a k oběma služebným se rozezlená obrátila čelem.

„Co je to za hloupost? Copak jsem zde snad vězněm? Ihned se sebereš a poběžíš za kočím, rozumíš?“

Trvalo to jen malou chvíli, než odevzdaně sklopila oči a vyběhla z mých pokojů, ale i ta se zdála být příliš dlouhou. Uběhlo sotva pár minutek, ale už jsem odmítala jen strnutě sedět na pohovce, jako odsouzenec čekající na vyřknutí ortelu ve zlaté kleci. Náhle se mi začala protivit všechna ta krása, která mne zde na každém kroku obklopovala. Jak by se mi také mohla ještě líbit, když měla být na bůhví jak dlouho tím jediným, co spatřím? Lokem jsem dopila zbytek čaje z šálku, který před chvíli přinesl kdosi ze služebnictva, a otevřela jsem bělostné dveře zlatými ornamenty zdobené skříně. Bez nejmenšího zaváhání jsem se natáhla pro lehký, jasně červený plášť, a slunečník. Můj vzdor dosáhl svého vrcholu, když jsem se blížila ke dveřím od mých pokojů.

„Vaše hraběcí milosti,“ uklonil se mi jakýsi vysoký muž s již prošedivělými vlasy, v tmavomodrých šatech s bílým krajkovým lemováním. Něčím mi výraz jeho tváře připomínal tvář mého otce. „Jsem Přemysl Linhart z Tábora, purkmistr zdejšího panství, milosti.“

„Včera jste se neobtěžoval ani dojít mne uvítat a náhle běžíte až k mým pokojům. Zřejmě nemusím příliš dlouho hádat, co zatím je, viďte milý purkmistře?“

Rty se mu stáhly v nelibosti, ale oči žádaly o odpuštění. Nebude snadné se v tomto muži vyznat, povzdechla jsem si v duchu.

„Velice se vám omlouvám, milosti. Ale skutečně jsem netušil, že přijedete tak brzy po doručení dopisu s pozváním od paní kněžny. Povinnosti mne odvedly do Budějovic a vrátil jsem se až pozdě v noci. A jak sama zajisté uznáte, nebylo by vhodné rušit vás tak pozdě.“

„Budiž,“ vzdychla jsem odevzdaně. „Tedy ráda vás poznávám, purkmistře Linharte. Přišel jste mi snad vysvětlit onen nesmysl?“

Na dobu kratší než pouhé mrknutí oka, nepatrně svraštil obočí.

„Nesmysl, milosti? Obávám se, že vám zřejmě nerozumím.“

„Nepřišel jste snad proto, abyste mi vysvětlil, jak si mám vykládat údajné nařízení kněžny o tom, že nesmíme opouštět zámek?“

Jen malou chvilinku zaváhal, než pochopil, oč se jedná a kamenný výraz v jeho tváři vystřídalo uvolnění. Pouhý jeho pohled na služebné postačil k tomu, aby pochopily. Obě se úslužně uklonily a zanechaly nás samotné. Purkmistr Linhart sám za nimi zavřel dveře a se zdvořilým úsměvem mne požádal, zda bychom se mohli posadit. Nemohla jsem nic namítat. Nejen proto, že bych se tak jistě v jeho očích začala chovat jako vzdorovitý pomatenec, ale především proto, že jsem chtěla celé věci porozumět. Vyčkal, než se sama usadím zpět na pohovku, než s mým souhlasným přikývnutím usedl do křesla po mé levici.

„Je mi nesmírně líto, jak jste celou věc pochopila, milosti. A co znám ta dvě mladá třeštidla, tak vám ji jistě podala tak, že jste ji ani jinak pochopit nemohla. Ale věřte mi, všechno je to jinak.“

S předstíraným nezájmem jsem odložila slunečník na stůl před sebe a zvolna k němu zpět obrátila svou pozornost.

„Jak je to tedy?“

„Její knížecí jasnost o celé věci nic neví,“ pravil.

Na okamžik jsem se nemohla nadechnout. Pohled na mne musel být sám o sobě dostatečně výmluvný, protože jen do sebe nechal zaklesnout prsty svých stárnoucích, žilnatých rukou a sklopil hlavu.

„Prosím za prominutí, milosti, ale dovolte, všechno vám nyní vysvětlím. Nemohu vědět, jak až dalece znáte myšlení prostého lidu, ale pravda je taková, že valná většina z nich je až příliš pověrčivá a za každým šustnutím v křoví nebo na půdě hned vidí čerta nebo jiné strašidlo. Jsou to lidé nevzdělaní a jako takoví často různým událostem připisují namísto rozumných vysvětlení svou vlastní představivostí stvořené příběhy.“

„Myslíte příběhy o vlčích smečkách pronásledující zámecké kočáry, či obléhající celé panství, když je zde na zámku přítomna paní kněžna? Nebo snad příběhy o zmizelých sloužících, či zvrácených pohnutkách kněžny, která své soukromé komnaty zařídila v komnatách, které pamatují ten strašlivý čin spáchaný na dceři lazebníka Pilchnera?“ Soudě podle jeho pohledu, byla jsem si jistá, že mířím správným směrem. No vida, pomyslela jsem si, tak nakonec ani Magdalénu potřebovat nebudu.

„Vidím, že vaše milost již byla informována více než dostatečně. Je pravda, že okolo zámku čas od času pobývají vlci, když je Její jasnost přítomna. Ale prosťáček už nevidí souvislosti. Nevidí, že téměř není dne, aby kněžna nevyjela na lov. Ze zámeckých kuchyní se pak line odér zvěřiny, do kanálu pod zámkem proudí denně čerstvá krev a některé vnitřnosti ze srnců, divočáků, zajíců a další havěti. To je to, co vlky skutečně láká k zámku. Zmizelí sloužící,“ pousmál se. „Několik jich samozřejmě bylo propuštěno, někteří odešli sami, když teta našeho pána Adama Františka zesnula. Lidé ve městě v tom však hledali záhady sami. Její milost, Marie Arnoštka z Eggebergu, byla velice jemná a křehká dáma. Za jejího života žil zámek především rozšiřováním knihovny a zahrad. Zdobením zámeckých zdí antickými reliéfy a výzdobou fontán. Ale především, žil svůj klidný a tichý život. S příchodem pána Adama Františka s jeho paní, se téměř ze dne na den obrátilo celé panství vzhůru nohama. Vypukly hony a slavnosti, jakých tu nebylo mnoho let. Její jasnost není jako jiné dámy. Je temperamentní, vzdělaná, a jedná podle svých citů, ne rozumu. Takže si asi umíte představit, jak se začala vybarvovat v představách lidí ve městě. Jsem si jistý, že být to o sto nebo dvě stě let dříve a jít o méně významný rod, jistě by už dávno vzali zámek útokem s vidlemi a pochodněmi. Bedlivě dohlížíme na to, aby se k uším Její jasnosti nic nedoneslo. Jistě by ji to velmi rmoutilo, a to nyní, když už se tolik let marně pokouší počít dítě, by ji ku štěstí nepřidalo. Zajisté chápete, milosti.“

„Tomu samozřejmě rozumím, purkmistře Linharte. Jen mi nejde na mysl, že zde přece přímo na zámku pracuje mnoho žen, ale hlavně mužů z města. Zahlédla jsem kovárny, pekárny, kuchyně i stáje. Vždyť všichni ti lidé přece musí vědět, jak se věci mají ve skutečnosti.“

Purkmistr však odmítavě zavrtěl hlavou.

„Není tomu tak, milosti. Většina těch, co pracují na zámku, přišla buď z jiných měst, nebo z Mělnického panství, který je domovem paní kněžny. Jen málo zdejších mělo odvahu jít na zámek do služby, a i z těch co zůstali mnozí brzy odešli. Jeho knížecí jasnost, Adam František, je po většinu roku, a někdy i déle, mimo Krumlovské panství, a tak se jeho choť dostává ještě více do řečí. Když je Její jasnost zde tak celé město mlčí, ale jen na cestě za jejím kočárem usedne prach, už mají zase zámku plné huby. Jistě tedy nyní chápete, proč jsem se rozhodl k té malé lsti.“

Mnohé do sebe začalo zapadat. Tam, kde je mnoho nejasností, tam je mnoho prostoru pro dohady. Na druhou stranu zde byly věci zcela očividné. Mohlo skutečně být pravdou, že Její jasnost záměrně obývala pokoje, které byly svědkem tak hrůzyplného zločinu? A pokud to byla pravda, jakou asi má letoru ta, která se tam cítí dobře? To však byly otázky, o nichž jsem byla přesvědčena, že mi na ně purkmistr neodpoví zcela upřímně. Pak tu tedy přece jen něco zbylo na vysvětlování pro Magdalénu, usmála jsem se nejen v duchu.

„Chápu a rozumím pohnutkám, která vás vedly k tomuto rozhodnutí, ale povězte mi, hraběnka Valdštejnová o tom ví?“

Promnul si palcem a ukazováčkem špičku nosu, než jen zdráhavě přiznal: „Její hraběcí milost je také o celé věci spravena. Musím se přiznat, že jsem velmi rád, že na rozdíl od ní jste celou věc přijala s klidem hodným urozené, mladé dámy.“

„Jak to?“ otázala jsem se, i když odpověď jsem již tušila.

„Hraběnka Valdštejnová při oznámení nařízení o neopouštění zámku si ihned začala balit věci, a když jsem dorazil, abych ji celou věc vysvětlil, vystrčila mne na balkon a zamkla za mnou dveře. A služebné, která ji zastoupila cestu ke skříním s jejími věcmi, uštědřila takový políček, že při něm ztratila zub.“

Už jsem dále při jeho vyprávění nemohla vzdorovat smíchu, který se mi dral z plic takovou dravostí, že jsem se jen stěží nadechovala.

„Odpusťte, milosti, ale museli jsme se ji pokusit zadržet, abychom ji vše vysvětlili. Jistě si umíte představit co by nastalo po návratu Její knížecí jasnosti, kdyby zde hraběnku Valdštejnovou nenašla. Nedej Bůh, vás obě.“

„Dobře vám tak, milý purkmistře. Kdybyste hned na počátku pověděl, jak se věci mají, mohl jste si to všechno ušetřit. A teď mne omluvte, čeká na mne procházka městem.“

Přehlédla jsem jeho překvapeně zdvižené obočí, a vstala, abych vykročila ke dveřím.

„Vaše milosti, odpusťte,“ vyskočil na nohy jako mládenec, „ale skutečně není bezpečné, abyste chodila do města sama. Prosím, dám vám zapřáhnout otevřený kočár, tak jste prvně měla v úmyslu.“

„Ne ne, purkmistře Linharte, teď jsem teprve zvědavá na obyvatele tohoto jistě krásného města, které máte za takové nevzdělance a hlupáky. Chci si prohlédnout trh, kostel i ty ulice jako malované, které jsem jen koutkem oka zahlédla právě z kočáru.“

„Pak vás musí doprovázet alespoň zámecká stráž, milosti. Na tom trvám.“

„O to více budu nápadná. Jak už jsem řekla, půjdu sama. A už žádné řeči.“

Přestože vše, co mi purkmistr Linhart řekl dávalo smysl, nemohla jsem se ubránit tomu, že on sám ještě něco skrýval. Že ne vše je takové, jak se mi pokoušel namluvit. Scházela jsem širokou, dlážděnou ulicí mezi krásnými domy, a ze stínu slunečníku dobře pozorovala lidi, jež mne v lehkých úklonách míjeli, i ty, kteří mne již níže ve městě na rušném trhu nepoznávali. Nebylo snad oka, v němž bych nezahlédla alespoň špetku té lišácké mazanosti nebo toho s úsměvem praveného, zdravého selského rozumu. Krumlov nebyla nějaká malá víska kdesi v hlubokých lesích někde na Bohem zapomenutém místě. Kdepak. Krumlovské panství stálo na hlavní cestě mezi Prahou a Vídní. Tady se čas nezastavil, ba naopak, tady pospíchal snad více než jinde. Rozhodně však rychleji než u nás v Chudenicích. Ne ne, tady lidé nebyli ani hloupí, ani nevzdělaní, jak se mi je snažil vylíčit. Nakonec, Jana rozhodně nebyla hloupá, ani prostá ducha. A pokud jí purkmistr celou záležitost po svém objasnil tak jako mně, jak je možné, že stále těm řečem věřila. Ba co víc, zcela jistě byla o nich přesvědčena. Vždyť mi je s takovým zanícením vypravovala, jako kdyby mi vyzrazovala nejstřeženější tajemství.

Do očí mi bleskly jasné barvy, a když jsem přizvedla slunečník, abych lépe viděla, spatřila jsem překrásný šál, krajkou krumplovaný. Čerstvý větřík si s ním pohrával na šňůře natažené v zastřešeném stánku stejném, jakých tu bylo několik tuctů. Mezi všemi těmi prostými, byť také velmi hezkými, šátky a sukněmi bil do očí jako královská zástava mezi plachtami. Trpělivě jsem vyčkala, až usměvavá babka obsloužila měšťanku přede mnou, a s pohledem upřeným na šál jsem se jen otázala, kolik za něj bude chtít.

„Jenom pět krejcarů, vzácná paní. Bude se na vás vyjímat jako mašlička na růži,“ brebentila, zatímco uvolňovala kolíčky a sundávala jej opatrně ze šňůry, jako kdyby se bála, že jej drsné vlákno může poškodit. Pečlivě jej poskládala, a stužkou převázala, než natáhla ruku pro požadovaný obnos.

Koutkem oka jsem přitom pozorovala trhovkyni vedle ní, která se na mne dlouho dívala, než se naklonila k babce a cosi jí do ucha pošeptala. Právě když už jsem jí chtěla krejcary do dlaně položit, ucukla rukou jako kdyby ji uštkla zmije.

„Chci ti jen dát tvé peníze,“ pravila jsem překvapená tou náhlou změnou v jejím chování. Úsměv vystřídala pobledlá tvář, ze které se na mne dívaly ustrašené oči. Jako dvě z gruntu vyřezané sochy stály jsme proti sobě. Já s jednou rukou napřaženou v prstech svírajíc krejcary, babka se šálou k prsou oběma rukama přitisknutou. Ještě hodnou chvíli trvalo, než její obchodnický rozum zvítězil nad ustrašenou dušičkou a opatrně natáhla dlaň. Jen jsem do ní peníze položila, hned je skryla v záňadří.

„A ten šál mi dáš?“ Musela jsem se už usmát, protože celá situace počínala být velmi humorná.

Když mi jej podala a já jej s poděkováním přijala, babka si oddechla jako kdyby pekelnému jícnu unikla. Být to doma v Chudenicích, jistě bych se tomu smála ještě dobrou hodinku. Ale takto? Poznala snad ta druhá, že jsem nyní obyvatelkou zámku, a když to babce pošeptala, tak se mne polekala? Nechtěla jsem se tím tehdy trápit, a tak jsem raději přidala do kroku. Nepříliš širokou ulicí jsem zamířila k bělostnému kostelu s černě se lesknoucími střechami, který jsem míjela při svém příjezdu. Jeho věž se tyčila nad domy o mnoho přívětivěji než věž zámecká. A poledne právě odbíjející zvony v ní se rozhlaholily nad městem. Míjela jsem otevřená vrata do dvora hostinství, když mne kdosi silným stiskem uchopil za paži a smýkl se mnou do dvora tak divoce, že jsem ani nestačila vykřiknout leknutím. Jedinou zbraní, ač velmi ubohou, mi byl slunečník, který jsem vstrčila mezi sebe a jakéhosi mladého výrostka v bílých hadrech, co tu teď sám vyděšený stál přede mnou.

„Pane otče! Je tady!“ vzkřikl polohlasně otevřenými dveřmi do hostince. Než jsem se stačila rozmyslet co učiním, už se z nich vyřítilo nejprve chlapisko jako hora, a hned za ním tak tělnatá ženština, že by Jana byla vedle ní jako proutek.

„Nebojte se nás, milostslečno. Chceme vás jen varovat, ale nejprve nám dovolte,“ při těch slovech ke mně nakročil, a to už jsem zdvihla slunečník nad hlavu a vší silou jej udeřila do lysé hlavy. Zrovna tak jsem ho mohla uhodit dřívkem na podpal. Jen mi slunečník vytrhl z ruky, uchopil mne rukama jako lopaty za ramena a otočil mne na místě tak, že mi hned slunce blesklo do očí.

„Odpusťte,“ klesl náhle na kolena a jeho hlava se pokorně k zemi sklonila. „Odpusťte, milostslečno, ale musel jsem se ujistit.“

V hlavě mi to hučelo jako v úle a kolena si v třasu nic s bradou nezadala, když jsem konečně našla odvahu a slunečník z jeho ruky zase přijala. Nevěděla jsem, jestli se snad všichni ti lidé na rozumu pomátli, nebo jestli si snad chtěli ze mne žerty tropit, ale než se mi to v hlavě urovnalo, jako blesk z čistého nebe do dvora vběhly dvě uniformy zámecké stráže. Jeden bez váhání pažbou své křesadlové pušky srazil muže k zemi a druhý tou svou střídavě na chlapce a ženu mířil.

„Co to provádíte?“ vykřikla jsem konečně. „Copak jste snad všichni přišli o rozum? Okamžitě toho nechte!“

„Viděli jsme, jak vás do dvora zatáhli, milosti. Proto jsme hned za vámi běželi,“ blekotal mladší z nich, který muže srazil.

Pomalu mi začínalo svítat. Purkmistr i přes mé výslovné přání za mnou ze zámku poslal ty dva, aby mne sledovali. To proto ta trhovkyně poznala, že jsem ze zámku. A jistě i ten klučina, vystrašený více než já sama, by mne snad zdvořile pozdravil, kdyby si těch dvou nevšiml.

„Ihned odejděte,“ pravila jsem přísně. A když jsem s údivem přihlížela tomu, jak chtěli holohlavému železa na zápěstí nasadit, vyrazila jsem je strážnému z ruky, až na kočičích hlavách zařinčely. „Co to děláte?“

„Vždyť vás sem zatáhl násilím. Musím ho zatknout a přivést na zámek panu purkrabímu, aby o něm rozhodl, vaše hraběcí milosti,“ odporoval strážný, zatímco jsem očima dvůr přelétla. Bylo nad slunce jasnější, že ten muž, žena a chlapec byli příbuzní. V jejich tvářích se mísil strach s překvapením, když mne strážný celým titulem oslovil. Pochopili, jak mnoho si nadrobili a jaký trest je nyní za jejich neuvážené jednání může stihnout. Na druhou stranu, byla jsem si skálopevně jistá tím, že mne nechtěli ani oloupit, ani unést. Na malý okamžik jsem zavřela oči a zhluboka nasála vzduch. Potřebovala jsem se uklidnit tak, jak mne to učil můj otec. S dlouhým výdechem jsem je zase otevřela, a o mnoho klidnější se znovu obrátila ke strážným: „Jak se jmenujete?“

Překvapení strážného nebylo ani za mák předstírané. Jistě se to stalo v jeho životě poprvé, co se jej někdo z těch, jimž sloužil na takovou věc zeptal.

„To je Pavel Tiš,“ ukázal na kolohnáta za sebou. „A já jsem Lukáš Ostroun, milosti.“

„Tedy Lukáši a Pavle,“ začala jsem vlídným hlasem. „Vím, že se nemůžete vrátit do zámku beze mne, neboť byste porušili rozkaz purkmistra, který by vás zajisté dal potrestat.“ Opatrně přikývli v očekávání, co s nimi mám v úmyslu. „Avšak purkmistr zase nevyhověl mé žádosti, že si chci prohlédnout město sama. A protože mám pochopení a vy zajisté také, navrhuji toto, teď zajdete tady do hostince, kde vám hostinská jistě ráda natočí džbánek pořádně vychlazeného piva a posečkáte tam hodinku, dvě. Pak se vrátíte na zámek. Já v tu dobu již jistě budu nazpět také. Tak budeme spokojeni všichni.“

„Ale vaše milosti,“ otevřel konečně pusu také ten druhý. „To přece...“ Můj zdvižený ukazováček zamítl další dohadování.

„Pánové, nechci vám to dávat příkazem, ale měli byste mít na paměti, že do návratu Její jasnosti jsme na tomto panství já a hraběnka Valdštejnová nejvyšší vrchnosti. Takže pokud nechcete mít nepříjemnost s panem purkmistrem, neměli byste odmítat žejdlík dobrého piva.“

Jen krátce si vyměnili pohledy, než s úklonou vykročili za hostinskou do stinné síně. Z očí té ženy se ke mně neslo více vděku, než kolik by mohla vypovědět stovka slov. Oplatila jsem jí je úsměvem a pokynula hostinskému, aby vstal. Jen tak tak jsem stačila ucuknout, když se mi chystal ruku začít líbat.

„Nechte toho tyátru, a raději mi povězte, co to všechno znamenalo?“

„Odpusťte mi, vaše milosti. Nikdy bychom si něco takového k nikomu nedovolili, ale museli jsme se přesvědčit, že jste stále ještě dítě Boží, než se rozhodneme vás varovat.“

Dítě Boží? Podivila jsem se sama pro sebe. A čí bych měla být? Náhle jsem porozuměla.

„Copak vy, takové chlapisko, dospělý mužský a věříte snad také těm babským klepům o zámku a jeho paní?“

Ukřivděně na mne pohlédl, než si rukávem košile přejel po jako sklo hladkém temeni.

„Ještě jednou vás prosím o prominutí, milosti, ale přijela jste teprve včera. Nemůžete znát to, co jistě víme my. Zvláště, když to před vámi tak dobře skrývají.“

„Koho tím myslíte?“

„Přece purkmistra Linharta a všechnu tu sebranku na zámku. Jistě vám jen napovídali to, co si už vyslechl zámecký hajný Pavlát, farář Jan Karel nebo i Její milost hraběnka Valdštejnová. Jenže všichni jsou tu rok nebo dva, nebo zrovna jen pár měsíců či den. A přece si všichni o nás, kteří tu žijeme celý život myslíte, že jsme jen banda pověrčivých nevzdělanců. A to nikdo z vás nezažil ani co by se za nehet vešlo z toho, co tu celé roky prožíváme. A nezlobte se na mne za mou upřímnost, milosti. Chtít ale soudit nás, ausgrechnet vy, sotva odrostlé dítě, které toho samo mnoho nepoznalo.“

Musela jsem se nad tou poznámkou upřímně pousmát, protože měl jistě pravdu. A přece: „Mýlíte se ve mně...“

„Tomáš Drobil, milosti,“ doplnil rychle.

„Tedy mýlíte se ve mně, hostinský Drobile. Nejsem neuvážlivé děvče, které nic nedbá na svět kolem sebe. Naopak. I když mi už leccos bylo naznačeno, a slyšela jsem příběh o zámku a jeho paní snad z obou stran, přesto se nekloním ani k jedné. Ale řekněte sám, cožpak je možné za jeden den poznat a porozumět vše a všemu? Chtěla jsem se jen projít po městě. Poznat to místo, kde mám prožít příštích několik měsíců nebo let svého života. A nakonec, proč se trápit tím, jestli jsou zdejší povídačky jen smyšlenkami pověrčivců, nebo je na nich, byť zrnka pravdy?“

„Protože je to ve vašem vlastním zájmu, milosti,“ odpověděl na mou otázku s natolik přesvědčivým tónem v hlase, že jsem znovu upadla do pochybností.

„Zapřísahám vás, Pavle Drobile, povězte mi už přece upřímně, proč se tak všichni bojíte zámku?“

Rozpaky a nejistota, které ho v té chvíli opanovávaly, byly téměř hmatatelné. A trvalo hodnou chvíli, než navzdory dobrým mravům usedl sám od sebe, a první, na břicho jednoho z prázdných sudů uložených u nevysoké zdi dvora.

„Je mi čtyřicet, milosti,“ začal po chvíli s pohledem pevně upřeným kamsi přes dvůr. „Viděl a prožil jsem už toho hodně. A i když ne všechno tu bylo vždy tak, aby spokojeni byli všichni, tak po celé ty roky, kdy zámek spravovala zesnulá teta nynějšího pána, byl Krumlov tichým a pokojným místem. Ale za poslední dva roky, kdy se zámek stal domovem Jeho jasnosti, a především jeho vznešené paní, mnoho se změnilo.“

Aniž bych nad tím přemýšlela, usedla jsem na sud hned vedle hostinského, a bezděky prsty pomalu otáčela rukojetí slunečníku nad hlavou jako větrníkem.

„Zpočátku jsem si sám myslel, že jsou to jen pomluvy a babské klepy těch, kterým nebyla po vůli svobodomyslnost paní kněžny, nebo častá nepřítomnost knížepána. Ale za nějaký čas jsem si i já sám začal uvědomovat, že se ke Krumlovu stahují vlci. Najednou jich byly plné lesy. Vždycky tu žili, ale najednou příliš mnoho. A zvláště tehdy, když tu pobývá Její jasnost. Za nocí se nad městem nese jejich vytí. A bylo mnoho těch, kteří přísahali, že se štvou za jejím kočárem jako honící psi. Ale o tom nejhorším se začalo mluvit až nedávno. Dva ze sloužících, nějaká Dora Lipanská a Zdenek Olšan, kteří žili tady ve městě, jednou zmizeli. Z lidí z města, kteří ještě tehdy také sloužili pánům na zámku, všichni odpřisáhli, že ten večer je ještě v kuchyních a křídlu pro služebnictvo viděli tak jistě jako já vás teď. Ale ráno nebyli k nalezení. V poledne pak z jejich komůrek zmizelo i těch pár kousků jejich věcí. A řekněte sama, jak se někdo dostane v noci ze zámku, který má zavřené všechny brány, z jedné strany pod ním hučí řeka a ze tří zbývajících je obklopený lesem, kde se prohánějí vlci? Do města se nevrátili a nikdo už o nich nic neslyšel. Na zámku jen řekli, že utekli ze služby. Ale já Zdenka znal. Byl to dlouhé roky můj kamarád a dnes by mu bylo jen o málo méně než mně. Řádný chlap, na jeho slovo se dalo spolehnout. Nevěřím, že by jen tak bez vyplacené mzdy a bez svých věcí utekl od svých povinností a služby, ke které se zavázal. Zrovna jako bývalý hajný Hoffman. Starý a zkušený hajný. Ve zdejších lesích znal každou větvičku a měl pro strach uděláno. Předloni v zimě se po ránu, tak jako každý den, rychtářův čeledín vydal tady kousek do lesa pro dříví. Našel jen Hoffmanovu flintu pohozenou v závěji a vedle ní ještě ležel pytlík s rozsypaným střelným prachem a krví zbarvený sníh. Kdyby ho napadli vlci, nebo snad medvěd vytržený ze zimního spánku, jistě by se našlo jeho potrhané tělo, kusy šatů nebo třeba alespoň uhryznutý prst. Dva dny biřici i lidé z města prohledávali okolní lesy, nenašli nic. A pak si všichni dobře pamatujeme na vyprávění dřívější komorné, která ještě bývalé zámecké paní společnost roky dělávala, že několikrát sama na vlastní oči viděla, jak nynější paní její zelené oči na slunečním světle zežloutly. Zrovna tak, jako když se hněvala. Stará komorná se přísahou na Pánaboha odvolávala, že paní kněžna je dítětem pekla horoucího. Tvor noci, který se za člověka vydává, a přitom je to divoká šelma bez soucitu. Před rokem dala na zámku výpověď a ve městě se také nezdržovala. Byla si jistá, že Její jasnost si z obyvatel celého města své poskoky za nocí udělá. Varovala nás, že jen tak její posluhovače poznáme, že ve slunečním svitu jejich očí budou žluté zrovna jako oči vlků. Dnes už nikdo z domů nevychází, jakmile soumrak padne na město. Mnoho podivného se děje, když je paní kněžna zde na svém panství. A jistě si dokážete představit, jak se nám uleví, když jede na čas domů do svého rodného Mělníka. Taková je pravda, vaše milosti. O Krumlovu, i o kletbě která na něj s Její jasností dolehla.“

Nemohla jsem tomu uvěřit. Jistěže i já jsem při mnohých vyprávěních ještě doma v Chudenicích slyšela o vampýrech. Že jsou to prý skutečné bytosti, a rozhodně existují na rozdíl od strašidel vymyšlených lidskou představivostí. Ale můj vlastní rozum se zdráhal, byť jen na malý okamžik věřit tomu, co mi tu hostinský vyprávěl. Kněžna vznešeného Schwarzenbergského rodu a vampýr? Ne, tady už šly všechny žerty stranou. Vždyť ti lidé tady... Purkmistr měl nakonec pravdu. Být to o století dříve, už by vtrhli do zámku, aby jej podpálili. Otřásla jsem se při té představě do morku kostí a přiměla se vstát. Opatrně jsem položila svou dlaň na široké rameno hostinského a bez dlouhého přemýšlení mu jen krátce pravila: „Děkuji ti za tvou upřímnost, ale nemohu a nechci věřit tomu, co jsi mi tu nyní vypověděl, dokud se o tom sama nepřesvědčím.“ Nevím, zda chtěl ještě něco říci, ale nenechala jsem ho se se mnou ani rozloučit. Skrytá ve stínu svého slunečníku, jsem stále rychlejšími kroky vyšla na ulici a nechala se jimi unášet směrem ke kostelu a k červeným střechám kláštera, k němuž náležel. Mimo několika mnichů jsem v kostele nepotkala živé duše, a tak jsem měla čas usednout do lavice před nádherným oltářem a dát svým rozvířeným myšlenkám čas, aby si vše urovnaly. Když jsem se vracela do zámku, slunce se už klonilo k obzoru a mé kroky nyní poháněl hladem vyčítavě kručící žaludek. Těšila jsem se na setkání s Janou, ale byla jsem pevně rozhodnutá jí o dnešní příhodě neříci ani to nejmenší. Naopak, i když jsem byla v hloubi duše přesvědčená o pošetilosti všech těch pomluv, a stejně jako o prostých vysvětleních některých těch událostí, chtěla jsem být nyní jako ostříž. Pozorovat vše kolem sebe bedlivým okem, však především nenápadně. Pokud tu existovalo nějaké tajemství, chtěla jsem jej odhalit sama.

Byla druhá neděle ode dne, kdy jsem přijela na zámek. Příjemně teplé poledne přecházelo do dusného odpoledne. Na obzoru se malé obláčky spojovaly do těžkých a temných mraků. Všichni předpokládali, že na večer dorazí první pozdně jarní bouřka v tomto roce. Už před večeří se nebe nad Krumlovem zatáhlo a s prvními kapkami se na něm zaklikatily blesky. Silný vítr se opíral do korun stromů a ohýbal je ze strany na stranu, jako kdyby šlo o stébla trávy. Déšť bušil do oken, z nichž do síní nepravidelně pronikaly jasné záblesky blesků následovaných dunivými hromy.

„Jako kdyby hněv boží zase dopadl na Krumlov,“ zašeptala Magdaléna, která mi v přijímacím předpokoji ložnice horký čaj ze stříbrné konvičky nalévala do zdobeného šálku.

„Jen obyčejná bouřka,“ usmála jsem se na ni, než jsem vztáhla ruku po vonících sušenkách. „Snad by ses nebála.“

„Kdyby ta bouřka byla kdekoli jinde a my s ní, milosti, tak ať si hromy třískají, co jim libo. Ale tady na Krumlově bouřka nevěstí nikdy nic dobrého.“

Sledovala jsem, jak opatrně položila konvičku zpět na stříbrný podnos s ornamenty zdobeným okrajem, jak z cukřenky jednou lžičkou cukr nabírá, aby hned druhou nabrala trochu zlatého medu. Vůně čaje se rázem mísila s vůni badyánu a skořice v sušenkách, a byť se zdálo, že za okny se rohatí do tance dali, v mých pokojích spolu panovaly teplo a klid. Jen tu a tam zaburácel hrom tak silný, že i sklo ve skleníku tlumeně zařinčelo.

„Nemyslíš, Magdaléno, že to s tou pověrčivostí tady na Krumlově přeháníte?“ otázala jsem se žertovným tónem v hlase a ukázala na křeslo po levici, ale ona jen zavrtěla hlavou.

„Vaše milost je sice laskavá, ale nemohu se zdržovat. Ještě mne čeká práce. Takže pokud už ode mne nebudete dnes večer nic potřebovat, popřála bych vám dobrou noc.“

Chápavě jsem přikývla a zapila křehounké sousto medově sladkým čajem, než jsem znovu otevřela ústa.

„Rozumím, Magdaléno, tedy snad jindy. Ale ještě jsi mi neodpověděla na mou otázku.“

Rty se jí stáhly do tenké čárky, když uhnula pohledem a spojila prsty rukou svěšených před sebou do sebe.

Panovala hluboká noc, když mne cosi vytrhlo ze spánku.

„Co to vyvádíš?“