LENKA HNÁTOVÁ

STRASTI VÁNOČNÍCH SVÁTKŮ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Lenka Hnátová, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídka rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 108. a 87. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-84-7 (epub)

ISBN 978-80-88483-85-4 (mobi)

Kapitola 1

Nevěřím, že už je to rok. Jsem zoufalý příklad ukázky člověka trpící platonickou láskou, ale copak jsem si mohl pomoci? Ještě před rokem jsem byl normální kluk, no… normální ve svém měřítku. Pro ostatní podivín, zbohatlík a pro svou kámošku, která se vyžívá v ničení mé ubohé existence, vyteplené sluníčko. Ale relativně normální, co se vztahů týče. Jsem skoro osmnáctiletý týpek bezhlavě zamilovaný do člověka, který netuší, jak mi zamotal hlavu a s největší pravděpodobností se o tom nikdy nedozví. Jsem kluk, co nedokáže z palice dostat o víc jak dvacet let staršího chlápka. A proč…? Kvůli jedné zbramborovatělé, naprosto zbytečné noci, která se odehrála před rokem a otřásla celým mým vesmírem. Dostal se mi do kebule a usadil se v ní. Nemohu ho z ní vyhnat, či vycpat jiným, nezvládám na něj přestat myslet. A přitom se vlastně nic závratného nestalo…

Stačilo tak málo, nesnažit se obalamutit zákaz mé macechy. Nevecpat se na večírek. Zůstat hodným chlapcem, poslechnout a ten osudný večer dřepět na prdeli v chatě našich známých, kterým já již od dětství neřekl jinak než strejda s tetou, a s jejich dvěma dcerami, stejně jako tomu bylo i roky předtím. Asi jsem si to i zasloužil. Možná…, ale není takový trest až přespříliš? Vždyť už je to směšné! Rok přemýšlím, co se dalo provést jinak a v hlavě mám jediné: Kdybych netrpěl extrémní ctižádostivostí ukázat Valerii, že nejsem její cvičená opice a nechtít se jí promenádovat přímo před očima, zůstal bych v pohodě. Jenže já neuposlechl a na tu zpropadenou akci se za pomoci své ďábelské kámošky propašoval. Kdybych tehdy nenašel mobil a nevolal, vše mohlo být jiné. Jenže já ho našel a volal…

„Děláš si prču? Jak to chceš udělat?“ ječela na mě tehdy do telefonu, ale já si byl jist, že i jí se v hlavě již odehrával plán. Laura vždy projevovala mnohem větší sklony pro porušování pravidel než kdy já. „Prostě přijeď! Hned!“

„Maxi, tobě hrabe? Jak se tam chceš protlačit?“

„Však ty na něco přijdeš,“ odsekl jsem.

„Počkej, takže chceš, abych změnila všechny svoje plány na večer. Naklusala do auta, jela přes dvě hodiny ve sněhu a mrazu na místo, kde nesmím bejt, jenom proto, že ty chceš naštvat matku?“

„Jo!“ Nemělo důvod lhát, vystihla situaci dokonale. „Vždyť táta mi to dovolil, ale jakmile odjel, mamka hned spustila: Nikam nepůjdeš, jsi ještě na něco takového malý. Zůstaneš tady i s Gabrielou a Sofií jako každý rok. Vždycky jste si to přece užili.“

Nelhala. Gabrielina starší sestra Sofie pro nás pokaždé vymyslela spoustu her. Nikdy jsem nechápal, proč se ta holka neozvala s protesty: Nechci hlídat děcka. Asi neměla potřebu se socializovat s vrstevníky, ale já tu potřebu pociťoval. Blížila se moje sedmnáctka a já si chtěl večer užít jako ostatní puberťáci, nepovažoval jsem se za dítě, které potřebovalo hlídání a vymýšlení zábavy a hlavně jsem ho nechtěl trávit s Gabi.

Když se na vše dívám zpětně, možná to bylo naposledy, co jsem Valerii označil slovem „máma“. Kdo by čekal, že ten rok jsem prožil poslední Vánoce s lidmi, které jsem označoval za svou rodinu. Tehdy jsem měl jediný cíl. Postavit se rozhodnutí té, kterou jsem skutečně do té doby považoval za mámu.

„A uvědomuješ si, že když tě nepozná, nenaštveš ji?“

Povzdychl jsem si. Měla pravdu. „Prostě přijeď. Vždyť i tebe to láká. Využij svýho čerstvýho řidičáku a rodičů, kteří ti nekecají do života.“ Záviděl jsem jí. Její rodina nikdy nehrotila, kde se Laura nacházela. Brali ji jako dospělou mnohem dříve, než se jí věkově stala. Měla svobodu, volnost, dokonce i zastání ve všem co podnikla.

„Fajn! Ale jestli se někde vysekám, bude to jenom tvoje vina!“

„Nevysekáš! A nezapomeň ty masky.“

„Maxmiliáne, jseš zmrkvovatělá brambora! Nechápu, že se s tebou zahazuju, tohle může napadnout jedině tebe! Chtěla jsem jít kalit na náměstí a sbalit nějakou kočku!“ Po jejím nadávání, které převzala z mého slovníku, jsem neudržel ušklíbnutí. Otec nesnášel sprostá slova a já se již jako malý naučil jeho zákaz šikovně obcházet, ale že mé výrazy převezme i nejlepší kamarádka jsem nečekal.

„Přestaň na mě ječet, i ty si chceš vyzkoušet, jaký je prožít Silvestra v maskách a na ledě, stejně už slyším, jak startuješ auto.“ Tlemil jsem se, když jsem zaslechl řinčení její příšerné káry, která potřebovala opravit výfuk, ale tahle tělnatá bruneta s mužským sestřihem vždy tvrdila: Moje řvoucí mimi je mým nezbytným módním doplňkem, stejně jako ty, moje vyteplené sluníčko. Jen ona si dovolila tyhle kecy, přestože věděla, že jí odpovím: Ale jistě moje drsná mužatko.

„Hele, nejdřív zkusím koupit ty masky a až potom se rozhodnu, jestli si skutečně zabalím a dorazím.“ Rozesmála se. „Pořád mě to náměstí celkem láká.“

„Samozřejmě,“ pronesl jsem tehdy pobaveně. Představa, jak zrovna ona by si nechala ujít takovouhle provokaci, byť i tajnou, se zdála šílená. Těšila se víc než já.

S touhle přidrzlou, oprsklou, věčně vytlemenou holkou se znám snad od nepaměti. Možná tomu chtěl osud, nebo nás svedla vyšší moc, či jsme si na sebe jen zbyli, ale nebýt jí, asi bych se utápěl ve svém vlastním šíleném splínu a nesnášel sám sebe. Díky ní jsem pochopil, že nebýt zcela normální, podle pravidel, které mi má rodina nastolila, je v pohodě. Ona svou orientaci nikdy netajila a překvapivě jako jediná poznala, že já jsem na tom stejně. Jen Laura o mém tajemství věděla a jen ona ho věčně otáčela proti mně. Přesto, pokud můžu mluvit o nejlepší kámošce a nejúžasnějším člověku, kterého znám, je to znovu ona!

Kapitola 2

„Jestli mi někdo šlohne káru, tak mi ji zacvakáš, je ti to jasný?“ hudrovala místo pozdravu, když před rokem konečně dorazila a soukala se z auta.

„Jestli ti ten uřvanej pekáč někdo sebere, ještě mu zaplatím, aby s ním odjel co nejdál. Doufám, že tě nikdo neslyšel. Nesmějí vědět, že jseš tady!“ Popadl jsem tašku, kterou po mě mrskla, a zvědavě do ní nakukoval. Stále jsem nevěřil, zda nám můj plán vyjde, ale pokud existoval někdo, kdo by z nás dvou utvořil jiné lidi, aby nás nikdo nepoznal, byla to tahle bláznivka.

„Můžu alespoň zaparkovat v resortu? Na týhle cestě svojeho miláčka nenajdu, jestli se rozchumelí,“ bědovala.

„Alespoň projde kompletní očistou, fuj, to je ale špinavý! Jsi jela kanálem, nebo co?“ Prohlížel jsem si její plechovku a doufal, že nikdo se z horského letoviska nevydá příliš daleko, aby náhodou nezavolal odtahovku.

„Trhni si! Buď rád, že jsem tady. Máš zbrokolicovatělý štěstí, víš, jak bylo těžký najít na Silvestra v obchoďáku masky?“

„Hlavně, že nějaký máš. Pojď už. Máme to daleko.“ Strkal jsem ji na cestu a smál se jejímu výjevu. Chytila se totiž za hrudník a předváděla výraz ublížené laňky.

„Sbohem moje mimi. Mamča tě miluje, jestli tě už nenajdu, sloužilos mi dobře.“

„Nech si ty melodramatický projevy. Zejtra musíš vypadnout. Jestli tě tady někdo najde, jsem mrtvej muž.“

„Tím budeš tak jako tak, pokud tě někdo pozná. Jak máš vůbec vymyšlenej můj odjezd? Si myslíš, že mě ráno v chatě nenajdou? Jim jako nebude divný, že u tebe v pokoji spí někdo další?“

Nad tím problémem jsem už přemýšlel, ale doufal jsem, že se nějakým záhadným způsobem vyřeší sám. Po silvestrovské chlastačce vždy všichni vyspávají až do oběda. Někteří i déle. „Tě prostě nějak propašuju. Jenom nesmíš chrápat, to by bylo moc podezřelý.“

„Já?“ gebila se. „Sluníčko, ten chrápající jseš tady ty. Podezřelý by bylo, kdyby se z tvýho pokoje nic neozývalo.“

„Trubko.“ Drcnul jsem do ní bokem.

„Co když tě někdo přijde zkontrolovat?“ náhle použila vážný tón, i to mě napadlo.

„S tím počítám, zaťukají, zeptají se, jak se cítím, já odseknu: Mizerně, a pak odejdou a nechají mě spát,“ doufal jsem. Už od rána jsem předváděl přede všemi divadlo, jak je mi zas špatně. Nikomu nebude divné, že znovu proležím celý den.

Po všech těch kecech a Gabrieliných narážkách, jsem totiž už nemohl. Ta zrzka naši hru ten rok brala nějak moc vážně. Po větě: „Až staříci vypadnou, my si to užijeme po svém, zdrhneme ségře k tobě do pokoje,“ jsem znejistěl. Když potom dodala: „Pořád nás mají za děti, ale těmi my nejsme,“ se mi točila hlava. Málem jsem sebou švihnul, když rozevřela dlaň a ukázala mi krabičku prezervativů. „Stejně chtěj, abychom se jednou vzali, na co čekat.“ Chtěl jsem umřít. Celý pobyt se chovala extrémně podivně, ale to dělala vždy, jenže nyní jsem poznal pravdu - zkvětákoval jsem to.

Kdybych před lety neprožíval hloupou existenční krizi, všechno mohlo být jiné. Ale to ne, já si ještě zhruba do šestnácti myslel, že bych mohl být bisexuál. Vždy mě to sice táhlo víc ke klukům, ale jako bych si potřeboval nechat otevřená vrátka. Možná jsem se stále formoval. Nebo mi Gabrielino chování jen imponovalo. Či jsem byl jednoduše hlupák, co si myslel, že když po něm jede holka, je super cool. Netuším.

V každém případě ještě pár let zpátky jsme si s Gabi hráli na zabouchlý pár. Zdálo se to jako legrace. Sem tam nějaká pusa, abychom šokovali příbuzné, kteří se ale k mé smůle našeho pubertálního hraní chytili. Tehdy se jim v hlavě zformoval děsivý nápad - bylo by skvělé, kdyby spolu ti dva chodili a jednou se vzali, propojit naše rodiny by bylo úžasné. Jejich řeči nás popoháněly k dalšímu předvádění. Kdo mohl čekat, že oni dospělí nás vezmou doslovně a na našem následném sňatku budou natolik bazírovat?

Už loni jsem o své orientaci neměl sebemenší pochybnosti. Holky mi nic neříkají. Berou mě chlapi. Starší, pěkně rostlí týpci, kteří by mi mohli dělat fotříka.

Laura používá pro můj stav celkem výstižné pojmenování: Vyteplené sluníčko se sklonem k daddy typům. No… kdokoliv jiný by za takové řeči jednu schytal, ale ona tahle, podle jejích slov totálně maskulinní lesba, měla pravdu. Škatulkování šlo mé kamarádce perfektně, ale už mi neřekla, jak se má tohle sluníčko vyoutovat, aniž by to s příbuznými seklo.

Nenašel jsem tehdy sílu Gabriele prozradit pravdu. Zlil jsem se v baru jak doga a v tomto stavu se došoural do chaty. Práskl jsem sebou do postele a následně prozvracel noc. Nikoho nenapadlo, že hážu šavle z chlastu, kdo by taky věřil, že mi zrovna na tomhle místě skutečně nalijí.

Další den, abych se té bláznivé zrzce vyhnul, jsem proležel a tímto způsobem jsem pokračoval až do Silvestrovského rána. Vycházel jsem ze zamčeného pokoje pouze na záchod a pro jídlo. Díky tomu jsem měl možnost vytvořit plán na večer. Možná, kdybych neměl tolik času na přemýšlení, by se mi ten nápad v hlavě neobjevil. Možná, kdyby Gabi nepřišla s tou svou šílenou nabídkou, ani bych neprotestoval a užil bych si večer s ní, její sestrou a hraním her. Jenže hru, kterou si pro mě plánovala ona, jsem odmítal. A možná také vztek, který jsem pocítil sám k sobě a k tomu, že jsem srab, který nedokáže provést svůj coming out, jsem ho tehdy nasměroval na Valerii a její zákaz.

Kapitola 3

„Co na sebe říkáš?“ hučela do mě Laura poté, co jsem ji tehdy natajňačku zavedl do chaty, zamkl ve svém pokoji a nechal ji, aby s mou osobou kouzlila. Naštěstí všichni šli přivítat Alberta, který jako předešlé roky, dorazil až na Silvestrovský den, proto si nás nikdo nevšiml. Nezaregistrovali můj odchod ani příchod. V té chvíli jsem byl ještě normální kluk, který se neužíral zkoprovatělou platonickou láskou. Ještě stále jsem byl volný. Kéž by ten chlap nikdy nedorazil!

„No -“ nenechala mě cokoliv říct. Můj zděšený pohled jí napověděl… prožíval jsem šok.

„Žeru tě! Do brambory, tobě to sluší,“ sténala a doupravovala své ďábelské dílo. „Sladkej bonbón,“ rozplývala se nade mnou.

„Šílíš?!“ Setřásl jsem její ruku, která mě neustále otlapkávala. „Je nutný, abych si vycpával kozy? Vždyť mám holčičí kombinézu.“ Prohlížel jsem se v zrcadle a chtěl umřít. Nechápal jsem, jak jsem na její nápad mohl kývnout. Prý: Jestli se chceme skutečně vyhnout prozrazení, musíme vypadat naprosto odlišně. Čekal jsem, že pouze koupí nějaké masky, pod kterými by nás nikdo nepoznal, ale ona si stála za svým - mě, jakožto ženu nikdo čekat nebude a ji, jako chlapa také ne. V tomhle mě vážně nikdo nepozná, ale chtěl jsem se jen nepozorovaně propašovat, ne na sebe strhávat zbytečně pozornost.

„Jo,“ odsekla rázně. „Musíš uznat, že tvůj ksichtík se mi povedl. I já bych do tebe šla.“ Znovu na mě s přehrávaným zasněným obličejem hrábla a pohladila po tváři.

„Lauro, děsíš mě!“ vyhrkl jsem a přiměl ji k výbuchu smíchu.

„Skutečně jseš sexy mrkev.“ Poslala ke mně vzdušnou pusu.

„Hele, není to moc?“ pronesl jsem vážným hlasem. Představa, že by mě někdo prokoukl a následně zesměšnil, se mi zajídala. Stačí, že bych pak utržil zaracha až do konce života. „Musím bejt zmalovanej? Vždyť budu mít škrabošku.“

„Cos jako čekal, kdybych tě nenalíčila, poznali by, že pod škraboškou je přiteplený sluníčko.“ Povalila mě na postel a ukořistila do dlaní můj falešný hrudník.

„Co blbneš!“ vyjekl jsem, zatímco ona mě uzemnila pod sebou a gebila se.

„I na dotek působí věrohodně. Raf… asi tě tam budu balit.“

„Nejseš vtipná!“ Shodil jsem ji ze sebe a snažil se v té upnuté kombinéze postavit. „Se tady upeču, začni se taky oblíkat.“

„Ještě jsem s tebou úplně neskončila.“ Vytasila se s něčím sytě růžovým.

„Co to je?“ hlesl jsem. Kam mi tohle chce dát? „Vycpanej jsem už dost!“

„Paruka,“ sípala smíchy.

„Proč je růžová?“ Natáhl jsem ruce na protest. Hodlal jsem si nasadit čepici, k čemu potřebuji paruku?

„Protože prostě klišé!“ Pročesávala onu ohavnost a culila se u toho jako posedlá.

„Jako že jsem teplej, tak na mě narveš růžový vlasy?“

„Jo,“ vyprskla smíchy.

„Duhový neměli?“ rýpl jsem si do ní v čirém zoufalství.

„Kušuj!“ Narvala mi ji na hlavu a pečlivě upravovala.

Sledoval jsem náš společný odraz v zrcadle. Mě evidentně oblékla za růžový bonbon a ze sebe utvořila úchylného upíra. Zamýšlela pouze upíra s černou škraboškou, umělými zuby a dlouhým pláštěm přes mou kombinézu, ale její výraz z ní utvářel perverzního krvesaje. Na mé protesty: Proč jsem tedy nemohl tuto masku obléci já a ona utvářet dojem růžového přeludu, měla rychlou odpověď: „Nemůžeš jít ve svých hadrech. Už takhle po mně bude tvoje mamka určitě koukat, jestli náhodou nejsem ty.“

„Stydím se za nás oba,“ hlesl jsem.

„Hele, kdybyste měli normální kalbu v normálních maskách, nemusela bych to hrotit a koupila bych nějaký vtipný overaly.“

„A jak by ses pak chtěla hejbat na bruslích?“ osopil jsem se na ni a stále nevěřil, že skutečně vylezu ven v něčem podobným.

„Já…? Já se budu plácat někde s chlastem, brusle na mě nenatáhneš!“

„Jo, jo, jo…“ bručel jsem.

Natáhl jsem. Kéž bych to nikdy neudělal. Za celé to fiasko, které se mi minulý rok stalo, mohla ona. Nebo já…? Kdybych Lauře nevolal. Nepřiměl ji tehdy přijet. Nenavlékl se do kostýmu. Nenutil to své nemehlo zvané nejlepší kamarádka nacpat se do bruslí… nikdy by nespadla a nepřejela mi ruku. Nepotácel bych se s krvácející ránou mezi lidmi a nenarazil do Alberta! Nenechal bych se od něj ošetřit. Nedal bych se s ním do řeči a nikdy bych s ním neodešel na nádhernou vyhlídku, kde jsem se s ním hodiny vykecával. Nezažil bych totální mozkový výplach. Nezahleděl bych se do zubícího úsměvu a nenechal se ničit zelenýma očima. Nedostal bych nejlepší pusu v životě a jsem si naprosto jistý, že bych nikdy nespadl do koloběhu zvaného platonická láska, které se ani po roce nemohu zbavit.

Jo! Jsem kedlubna, co se zamilovala do chlapa, kterého vídala již několik let vždy na Silvestra a nikdy mu nijak zvlášť do té doby nevěnovala pozornost. Plesnivý lilek, co v masce růžového žužu ztratil hlavu pro muže, který je bratrem otce dívky, jíž bych si měl podle mé i její rodiny jednou vzít. Zdá se to zamotané? Je to přesně tak zlé, jak to zní… Zakoukal jsem se do Gabrielina strýce. Do kamaráda svých rodičů.

A co je naprosto nejhorší… Bert čili Albert, si po celou dobu našeho setkání myslel, že mluví se ženou, která se mu představila jako Růžová zimní víla. Nepoznal mě, jak by také mohl, nesundal jsem si škrabošku, ani po jeho naléhání, ani poté, co mě o půlnoci políbil a započal tím můj přihlouplý stav.

Povídali jsme si hodiny v kuse. Seděli jsme na lavičce a postupně mrzli, ale ani jeden z nás se neměl k odchodu. Když už se zima nedala snést, požádal mě o tanec. Pustil hudbu z mobilu, a to byl ten moment, kdy jsem mu naprosto propadl.

Ploužili jsme se za zvuků pomalých tónů na křupajícím sněhu. Měsíc vytvářel reflektor, který ozařoval každý náš pohyb, a výrazné hvězdy se tehdy staly svědkem mého ztracení hlavy.

Nepotřeboval znát mé jméno, ale za těch pár hodin, jako by poznal mě samotného. Nikdy za svůj život jsem nemluvil s člověkem, se kterým jsem se cítil podobně úžasně, svobodně, volně. Dříve jsme spolu prohodili jen pár nucených vět, ale nyní se ten muž stal mou součástí. Nedokážu přesně popsat, co se mi skutečně stalo. Zda zafungoval měsíc, hvězdy, nebo jeho osobní šarm, ale stalo se to. Dostal se mi do hlavy. Každým svým slovem, úsměvem, pohledem ve mně rozdmýchával něco naprosto nového. Nikdy jsem nevěřil na nějakou osudovou lásku, nebo snad osudové setkání, či kecy, jak jsou někteří lidé pro sebe stvořeni, ale jinak než těmito slovy, bych svého loňského Silvestra nazvat nemohl. Na naše celonoční setkání jsem od té doby nepřestal myslet.

Kdyby se tehdy Laura nevypotácela sťatá pod obraz, jistě bych od něj nikdy neodešel. Jenže její blekotání pro mě znamenalo studenou sprchu. Vrátila mě nohama na zem. Musel jsem ji odtáhnout pryč, aby neprozradila mou totožnost.

Chtěl nás tehdy doprovodit, ale já mu řekl: „Shledání s tebou si chci pamatovat na tomhle místě. Moc ráda jsem tě poznala, Berte, ale teď se musím jako správná víla znovu vrátit ke svým.“ Doteď nechápu, kde se ve mně ty řeči vzaly.

Obdaroval mě úsměvem a polibkem na zavázanou ruku. „Šťastnou cestu, má krásná Růžová zimní vílo.“

Proč jsem neposlechl a nezůstal minulý rok dřepět na prdeli v chatě?