MARIE JAKOUBKOVÁ

DŮM ZA LESEM

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Marie Jakoubková, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 104. a 83. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Marie Jakoubková

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-78-6 (epub)

ISBN 978-80-88483-79-3 (mobi)

Zima 1981, únor

Lucie otevřela dveře v předsíni a vpustila Maxe do haly. Vyzula se z bot a než s Vašíkem v náručí prošla chodbou do obývacího pokoje, sundala mu cestou čepici z hlavy a odmotala huňatou šálu. Venku bylo ten den docela chladno, ale pro jeho zdraví ho chtěla každý den vzít alespoň na chvilku na vzduch.

„Už jsme tady,“ volala a ozvěna dozvuky jejích slov ještě dvakrát zopakovala. Kromě Maxova štěkání, které se domem rozneslo vzápětí, nenasvědčovalo nic tomu, že je Libor doma. Možná šel pro dřevo, pomyslela si Lucie a vešla do obývacího pokoje.

Periferně zaregistrovala plápolající oheň v krbu a dva komínky naštípaných polen, vyskládaných skoro metr do výšky. Max stále štěkal. Jeho hlasité, téměř tesknivé poštěkávání se ozývalo z ložnice, vedlejšího pokoje.

Lucie položila Vašíka na gauč a vysvlékla ho ze zimní kombinézy. Pak ho přenesla do ohrádky. Zavěsila nad něj dlouhou šňůru s několika chrastítky a zatřásla jimi, aby dítě zabavila. Než odešla za Maxem, protože ji začínalo vytáčet, nač pořád štěká, pohladila Vašíka po vláskách.

„Hezky si hraj, maminka hned přijde!“

Přešla chodbou směrem k ložnici.

„Co tu tak…“ vykřikla na Maxe, aby mu naznačila, že by už mohl přestat. Poslední slovo jí při pohledu na houpající se nohy svého manžela uvízlo v krku. „…řveš!“ šeptla a hned nato hlasitě polkla.

Opřela se o zeď, protože cítila, jak jí nohy vypovídají službu. I tak se po pár vteřinách sesula k zemi a naprosto šokovaná zírala ke stropu.

Libor visel s krkem omotaným provazovou smyčkou a pohupoval se strnule napřed vpravo a po chvilce zase na levou stranu. Jeho mrtvé krví zalité oči civěly kamsi do temnoty, do níž se tím, co udělal, jistě uchýlila i jeho duše.

„Proč?“ vyřkla naprosto zlomeně. „Proč, proboha?“

Jako by se v ten moment zastavil čas…

Nevěděla, jak dlouho tam jen seděla a zírala na bezvládné tělo, houpající se jako panák ve větru. Probral ji až Vašíkův pláč.

Vyšourala se na znecitlivělé nohy a s dopomocí rukou, kterýma se snažila zachycovat všeho, co cestou do obýváku nahmatala po zdech, se dobelhala k synovi. Ten, jakmile ji uviděl, přestal ihned plakat. Bezzubě se na ni usmál. Jindy by ji také rozesmál, ale nyní byla natolik vyvedena z míry, že mu nemohla úsměv opětovat.

Popadla ho a přivinula si jej k hrudi. Zatímco ho líbala na heboučké chmýřím porostlé hlavičce, přemýšlela, co má dělat? Má zavolat policii a nahlásit, že se její manžel zčistajasna oběsil?

Ihned si představila, jak po takovém telefonátu přijede celá eskorta v několika houkajících autech, pokud tedy jejich dům najdou. Celé hodiny se budou ve špinavých botách procházet po místnostech a ve výsledku na nic nepřijdou. Zahltí ji stovkami otázek, na něž stejně nebude znát odpověď! „Měl manžel nějaké problémy, že by si kvůli nim chtěl vzít život?“ předhodila jí kreativní mysl možná tu úplně nejzáludnější otázku ze všech. Nedokázala by odpovědět. Neměla totiž sebemenší potuchy, že nebo proč by se chtěl Libor zabíjet…

Kapitola první

Léto 1980

1

Převázal Lucii oči jemným šátkem a odemkl vstupní dveře jejich nového bydliště. Chytil ji za ruku a opatrně převedl přes práh. V dlouhých letních květovaných šatech se jí už hezky rýsovalo těhotenské bříško.

„Bude se ti tady líbit,“ poznamenal. Podobnou větu ten den vyslovil hned několikrát. Skoro působil, jako by přesvědčoval víc sebe než Lucii.

Stáhl manželce šátek z očí a nechal ji rozkoukat. Už to tam znala. Dům přece vybírali společně. Pro jeho potěšení však přistoupila na hru a nechávala se oslňovat dalším novým momentem překvapení.

2

Jejich společné bydlení. Daleko od všech známých a rodiny. Neměli moc našetřeno a půjčku jim v bance nepřiznali. Pravděpodobně z důvodu Lucčina těhotenství. Paní za přepážkou to svými reakcemi dávala dostatečně najevo.

Nemohli si proto klást příliš velké podmínky nebo nároky. Přesto jim agentura, která se prodeji domů zabývala, dokázala nabídnout hned celkem tři postarší domky. Jeden na předměstí. Ten by se jim zamlouval ze všech nejvíc. Jenže se ukázalo, že má několik děr ve střeše a peníze na opravu by jim po úhradě kupní ceny nezbyly.

Na druhém domku bylo věcné břemeno. Do smrti původního majitele by byli nuceni vystát jeho každodenní přítomnost. To se nelíbilo zejména Lucii. Za necelé tři měsíce měla naplánovaný termínu porodu a dělit se o přístřešek s úplně cizí osobou, která by jim navíc mohla kdykoliv cokoliv vytýkat, nechtěla.

Zbývalo třetí stavení. Jeho poslední obyvatelé jej opustili již dávno. Chátralo, ale ne zase tolik, aby do něj zatékalo. Vydržela dokonce i okna. Ani jedno se za ta léta nerozbilo. Dům byl totiž dokonale chráněn. Rozprostíral se uprostřed hustého lesa. Z jeho okraje nebylo možné dohlédnout ani na špičku střechy.

Tak vzdálen od všeho dění a civilizace vůbec, že se žádný kupec nad ním ani nepozastavil. Představa žít v absolutní samotě, navíc s dětmi, se nikomu zkrátka nelíbila.

„Rozmysleli jste si to dobře?“ ptala se jich několikrát paní z agentury. Naposledy i těsně před podpisem smluv. Libor s Lucií byli rozhodnuti a pevně si stáli za svým. Nic jiného jim vlastně ani nezbývalo. Chtěli bydlet ve velkém domě a chtěli v něm mít rodinu.

„Rozmysleli!“ odpověděli jednohlasně.

3

Chladné kamenné místnosti s vysokými stropy budily respekt při každém pohledu. Lucie si přejela dlaněmi přes paže a drobně se zachvěla.

„Je tu zima,“ poznamenala a pohlédla na velký krb.

Libor si sundal košili, pod níž měl ještě tílko a přehodil ji Lucii přes ramena.

„Všiml jsem si venku kůlny. Třeba v ní bude nějaké dřevo. Zajdu se tam za chvilku podívat.“ Pohladil Lucii po zádech. Ta se na něj mlčky usmála a poslala mu pusu.

V novém domově napočítali čtyři velké místnosti v přízemí a další tři pak v horním patře.

„Budeme muset pořídit nějaký nábytek,“ podotkla Lucie, když procházela jednotlivými pokoji. „Těch pár kousků, které máme, spolkne jedna maximálně dvě místnosti,“ dodala žertovně.

Když ji Libor dostihl v dalším pokoji, otočila se na něj a s upřeným pohledem se ho zeptala: „Kdy vlastně přijedou ti stěhováci?“ Libor si z kapsy vytáhl malý zápisník. Chvilku jím listoval.

„Měli by tu být zítra ráno v osum,“ odpověděl a zastrčil jej zpět.

Lucie se zamračila. „Až zítra?“ povzdychla si. „A kde budeme dneska spát? Na zemi snad?“

Rozhlédla se po pokoji a každým krokem, který udělala, si zlehka podupala o podlahu. Zpod prken se škvírami valila clona prachu. „Na tomhle já spát nebudu. Se podívej, kolik je tu bordelu.“ Popošla o další metr směrem k oknu a kolem nohy jí proběhl pavouk.

„Uááááá!“ vykřikla a uskočila stranou. Stoupla by si na židli, kdyby tam nějaká byla. Jenže dům zel absolutní prázdnotou. Jen holé zašedlé a na mnoha místech oloupané zdi. I když, pravda, našli vlastně telefon. Libor jej z legrace strčil do zásuvky. K překvapení obou dvou se tvářil funkčně.

„Do nejbližšího města je to trochu z ruky,“ odpověděl konečně na Lucčin dotaz, kde budou ten den spát. Podíval se na hodinky. „Navíc v tuhle dobu!“ dodal rozpačitě. Přistoupil k Lucii a chytil ji kolem ramen. „Nezbývá než první noc přečkat v autě!“

Lucie pokrčila rameny a hned nato přikývla na souhlas. S Liborovým nápadem se dokázala smířit. Sice se jí v autě bude špatně ležet, zejména kvůli rostoucímu břichu, ale rozhodně to bude pohodlnější než na staré dřevěné podlaze plné pavouků. Při té představě se otřásla.

4

Navečer si rozdělali oheň v krbu a opekli pár buřtů. Na to, že bylo léto a venku již několik dní po sobě přetrvávaly tropické noci, uvnitř domu se neslo nepříjemné chladno.

„Myslíš, že sem ta dodávka zítra vůbec trefí?“ napadlo Lucii, když nastupovala do vozu.

Libor pozvedl ramena. „Musíme doufat, že jo. Neumím si představit, že bysme všechny věci nosili přes les,“ odpověděl a podrbal se plný rozpaků ve vlasech.

Lucie lehce znervózněla, ale nechtěla své obavy převádět i na Libora, a tak si jen hlasitě oddychla a zasunula se na sedadlo vedle řidiče. Položila si opěradlo a uvelebila se do takové polohy, aby v ní aspoň na chvíli usnula.

„Bylo to dneska náročný.“ Pohlédla na Libora, který si už také připravil svou sedačku k ležení.

„To ano a zítra to bude možná ještě těžší!“ Lehl si na záda a podepřel si dlaněmi hlavu. Pak změnil polohu a přemístil se na bok. Chytil Lucii za ruku a dodal: „Ale všechno zvládneme, neboj se. Za pár dní si zvykneme. Všechno vypucujeme, pořádně roztopíme v krbech a bude nám fajn.“

5

Kolem třetí hodiny ranní vyrušilo Lucii ze spánku nějaké ťukání. Pootevřela jedno oko a zkontrolovala Libora, který si na vedlejší sedačce nerušeně odfukoval. Ležící na zádech se zaposlouchala do zvuků nočního světa. Očekávala další klepání, ale ani po pěti minutách k ní podobný zvuk nedolehl.

Otočila se proto zpět na bok, a i když se jí moc spát nechtělo, zavřela oči. Musela si přece odpočinout, aby nabrala sil na další perný den.

Ťuk! Ťuk!

Ozvalo se po chvilce nové zaťukání. A hned nato další.

Ťuk! Ťuk! Ťuk!

Poslední klepání s jistotou rozpoznávala. Někdo ťukal na okénko těsně vedle ní. Chtěla otevřít oči a podívat se, kdo venku stojí, ale strach jí to nedovolil. Raději proto dělala, že dál tvrdě spí. Ani se nepohnula. Jen se modlila, aby TO venku odešlo. Ale hlavně, ať už neklepe.

Jsme zamčeni? Problesklo jí hlavou. Myšlenku stejnou rychlostí raději zahnala, jinak by hrůzou předčasně porodila.

6

Když začalo svítat a první sluneční paprsky ji pošimraly na nosu, odvážila se konečně pozvednout hlavu a trochu se protáhnout. Cítila se tak rozlámaně. Tři hodiny v jedné poloze, navíc pod návalem neskutečného stresu a strachu z nezvané návštěvy, ji na energii také nepřidaly.

Libor spal celou dobu na zádech. Lucčiny neohrabané pohyby ho po chvilce přiměly otevřít oči.

„Dobré ráno, miláčku!“ přivítal ji do nového dne. „Jak ses vyspala?“ zeptal se starostlivě a dlouze si zívl.

„Ale jo, docela to šlo!“ Svou odpověď chvilku zvažovala. Nevěděla, jestli má Liborovi vyprávět, co v noci slyšela. Také si zívla. „Akorát jsem celá rozlámaná,“ dodala a pohladila si bříško.

Libor se usmál a pohladil ji po paži „Večer tě namasíruju. To už bysme měli mít doma minimálně gauč s křesly.“ Sjel očima na Lucčino břicho. „Malej je v pořádku?“

Lucie mrkla na souhlas. „Myslím, že jo!“

Když vylézala z auta, automaticky se podívala na zem u zadních dveří. Čekala stopy nebo jiné důkazy, díky nimž by mohla své pocity strachu považovat za oprávněné. Ničeho zvláštního si tam však nevšimla.

Kapitola druhá

1

Stěhovací vůz se všemi věcmi, nábytkem, koberci a dalším vybavením zastavil na okraji lesa. Bylo přesně osm hodin ráno.

„Prosím, Pokorný!“ představil se Libor do telefonu. Lucie jej pozorovala, ale z gest, které na ni ukazoval, nedokázala rozluštit, kdo volá a ani, co se děje.

Libor si odtáhl sluchátko od ucha a zamračil se tak, až se mu na čele objevily tři výrazné vrásky.

„Stalo se něco?“ zajímala se starostlivě. Libor položil dlaň na dolní část sluchátka a zašeptal:

„Volá dispečink. Nedokážou se sem dostat!“

„Kdo?“

Libor si poklepal ukazováčkem pravé ruky na zápěstí té levé.

„Je osm! A stěhováci trčí na kraji lesa!“

„To ne!“ vyhrkla a hned nato si zakryla ústa rukou. „Co budeme dělat?“ šeptla. Libor sundal ruku z mikrofonu a poznamenal: „Vyřiďte jim, prosím, aby chvilku počkali. Jsem u nich do deseti minut.“ Zavěsil sluchátko a vydal se ke dveřím.

„Pojedu jim naproti,“ vysvětloval Lucii za chůze. Ve dveřích se otočil. „Budu je navigovat.“

Lucie přikývla a zvedla ruce. Se zaťatými pěstmi přála Liborovi na cestu štěstí. Nedalo jí to a vyběhla za ním ven.

„Nemám jet radši s tebou?“

Libor zavrtěl hlavou. „Počkej tady,“ křičel přes rachot motoru. „A buď na příjmu!“ Poslal jí vzduchem polibek a vyrazil na cestu.

Lucie pozorovala vůz, dokud se jí neztratil z dohledu a nepohltil jej hluboký les.

2

Nato, že bylo teprve ráno a slunce ten den svítilo od samého rozbřesku, do nitra lesa jediný paprsek neprosákl. Libor se proto musel spolehnout čistě na světla svého auta.

Jako v tunelu bez osvětlení přejížděl po větvích keřů, nadskakoval po hrbolcích z kořenů stromů a pokaždé, když mu na střechu dopadla šiška, lekl se tak, že pustil volant a drobně zasmykoval na mechem pokryté stezce.

Po pěti minutách hrůzy se les na druhé straně začal konečně otevírat. Zpočátku drobounké světýlko se každým dalším ujetým metrem rozšiřovalo a lákalo k pokračování v jízdě. Když Libor vyjel ven, sluneční paprsky jej na pár vteřin naprosto oslepily. Stáhl si proto clonu nad čelním sklem.

Tú! Tú!

Nepřeslechnutelný klakson náklaďáku se uprostřed mýtiny, jež sousedila s lesem, rozléhal do všech stran. Libor dupnul na brzdu. Na travnatém povrchu mu ujela zadní kola.

„Brej den!“ volal, když vylezl z auta. Zamířil k dodávce. Řidič pohotově stáhnul postranní okénko.

„Zdravím!“ odpověděl a natahoval k Liborovi ruku. „Myslíte, že to projedu?“ zeptal se nejistě. Prstem ukazoval k lesu. Libor přikývl.

„Když pojedete pomalu, tak jo. Budu vás navigovat.“ Rozešel se zpět k autu. Po pár krocích se zastavil a dodal: „Hlavně si zapněte světla. V lese je nepředstavitelná tma!“ Řidič dodávky na něj ukázal palec nahoru a okénko vytáhl.

Lucie si sedla na zídku plotu a vystavovala své tělo sluneční záři. Přivřela oči a poslouchala zvuky, které se linuly z lesa a okolí kolem ní. Věděla, že cesta lesem a zase zpět nezabere více než třicet minut. Proto se rozhodla na manžela počkat před domem. Chtěla být ihned k dispozici.

V uvolněné náladě se nechávala ovívat teplým letním vánkem.

„Lucijéééé!“ zaslechla své jméno, jako by jej odněkud přivál vítr. Pootevřela oči a trochu se rozmrkala. Nato seskočila ze zídky a začala se otáčet všemi směry. Nikoho ale neviděla.

Její zmatené myšlenky rozehnal přibližující se zvuk motoru. O pár vteřin později vyjela z lesa napřed jejich Škoda 120 a hned za ním za doprovodu hlasitého praskotu větví dorazil i náklaďák s jejich vybavením a osobními věcmi.

3

„To byla jízda,“ poznamenal řidič dodávky, když vystoupil. Došel k Lucii a na přivítanou jí podával svou pravici. „Těší mě, Oulehla,“ představil se a pohledem sjel na její vypouklé šaty. „Gratuluju!“ Usmál se a z břicha se přesunul do oblasti očí.

Než stihla poděkovat a také se představit, otočil se k dodávce, z níž vyskočili další dva muži v montérkových kombinézách.

„Tak hoši,“ zařval na ně, „otevřete vzadu dveře a jdeme na to!“

Muži se došourali k zadní straně vozu a velice ležérním tempem postupovali dle pokynů svého šéfa. Libor mezitím otevřel vstupní branku na pozemek a postupně odklízel veškeré nástrahy, které by mohly způsobovat komplikace v manipulaci s většími kusy nábytku. Na cestičce k domu se totiž povalovaly různě veliké a košaté větve stromků, tu a tam ležel kámen nebo se proplétaly plané rostliny, které léta nikdo nesekal.

Lucie se přesunula k otevřeným dveřím nákladního auta a natahovala se po čemkoli, co by mohla vzhledem ke svému stavu odnést.

„Nechte to bejt,“ ozval se za ní hlas pana Oulehly. „Přece byste se s tím netahala. My to odnosíme.“ Lucie si hlasitě povzdychla.

„To jsem tady ale úplně k ničemu.“

Oulehla si odfrkl.

„Ale prosím vás.“ Vzhlédl k nebi. „Běžte se třeba opalovat. Je tak krásně!“

S rukama prověšenýma pod dvěma těžkými taškami s knihami pokýval hlavou a svižně je odnášel do domu.

Lucie jej pozorovala a v duchu se proklínala za svůj aktuální stav. Tolik práce před nimi a ona nemůže nic. Opřela se znuděně o kapotu Škodovky a prohlížela si přebíhající mraky na nebi. Jako malá měla tuto aktivitu moc ráda. Téměř každý obláček jí něco připomínal, hrozivého draka, obrovské letadlo nebo jednou dokonce medvěda s banánem u tlamy. Při této vzpomínce se usmála.

4

„Tak to máte hotový!“ ozvalo se po necelé hodině sotva metr od místa, kde seděla. Samým leknutím sebou cukla a sjela zadkem z kapoty. „Nechtěl jsem vás vyděsit,“ poznamenal pan Oulehla. Obešel auto a přesvědčoval se, jestli je Lucie v pořádku. „Omlouvám se!“ řekl lítostivě. „Snad z toho předčasně neporodíte!“ odlehčoval situaci.

Lucie se křečovitě usmála.

„Moc vám děkujeme za pomoc,“ zaslechla slova svého manžela. Oulehla poklepal Lucii na rameno a odešel za Liborem. Když si podali ruce, vyskočil do dodávky a zabouchl za sebou dveře. Jeho dva kolegové jej ochotně následovali.

„Trefíte z lesa?“ překřikoval zvuk motoru Libor. „Klidně pojedu zase před vámi.“

Odpověď pana Oulehly již neslyšela. Dle rachotu, jenž se linul zpod kapoty náklaďáku, šlápl na plyn a začal se pozvolna rozjíždět. Libor o kus ustoupil stranou, aby měl dost místa se otočit.

Lucie zaujatě sledovala, jak si s takovým kolosem umí poradit. Na pár metrech se ladně otočil a za doprovodu tmavé kouřové clony se po chvilce ztratil v útrobách lesa.

Popošla blíž k Liborovi. Ten ji chytil kolem pasu. Společně pak ještě pár vteřin hleděli do míst, kde se před jejich zraky za dodávkou les zavřel. A už jen zvuk motoru dokazoval, že tam někde uvnitř jede skoro naslepo parta stěhováků. Když utichly i bublavé tóny motoru, odebrali se do svého domova.

Kapitola třetí

1

O 14 dní později

Dny letěly jeden za druhým jako šílené. Práce se zabydlováním jim sebrala veškerý čas. Brzy ráno vstali a pozdě v noci uléhali, aby si alespoň na pár hodin odpočinuli.

„Bolí mě celej člověk,“ stěžovala si Lucie jednou večer, když si na chvilku sedla do křesla před krbem a nechávala na sebe doléhat příjemné teplo z ohniště.

„Stejně by ses v tomhle stavu neměla tak přepínat. Není to dobrý ani pro tebe a pro malý už vůbec ne. Víš, jak mu tam musí bejt?“

Libor si klekl před křeslo a hlavu si položil na Lucčino břicho. Z druhé strany ho plod kopl do čela.

„Vidělas to?“ odtáhl se překvapeně a dojatě zároveň. „Bude to fotbalista!“ zaradoval se.

„Moc se netěš!“ zareagovala Lucie. „A na kluka se příliš neupínej!“ Povzdychla si. „V naší rodině se totiž rodí samé holky.“

Libor si na moment posmutněl. Pak však znovu přitiskl hlavu na vypouklé již téměř předporodní břicho a prsty do něj na několika místech současně lehounce dloubal. Lucie jej líbivě sledovala a zamilovaně ho hladila po vlasech.

„A když to bude holka, budeš mít vůbec radost?“ vyptávala se lehce nervózně.

Libor vzhlédl k jejím očím a něžně ji políbil na rty. „Blázínku! Jasně, že budu nadšenej i z holčičky.“ Stoupl si a došel k pohovce pro deku. Rozložil ji a jedním tahem ji přehodil přes Lucčino tělo.

„Stejně si ale myslím, že to bude kluk!“ dodal šibalsky.

Lucie se usmála a nato otočila pohled do plamenů. Uklidňovaly ji. Teplo sálající z ohniště dodávalo místnosti alespoň trochu útulna. Rozložený nábytek ani zdaleka nestačil pokrýt prostory, jakými se každý pokoj honosil. Pár skříněk, konferenční stolek a gauč s křesly se zdály být stejně nenápadnými jako když v zimě první sněženky vykukují zpod zasněžené zahrady.

2

V noci Lucii probudila nepříjemná křeč v břiše. Snažila se ji utlumit převracením z jednoho boku na druhý, ale moc to nezabíralo. Nakonec tedy vstala a přecházela sem a tam po místnosti. A je to tady, pomyslela si. Manipulace s nábytkem a nekonečné uklízení jí jistě přivodily předčasný porod, přesvědčovala ji mysl.

„Ale vždyť mám ještě šest týdnů čas,“ začala panikařit. Sedla si na postel a zrychleně dýchala. „Zlato?“ volala na chrápajícího Libora. Ten se jen zavrtěl a spal dál.

Lucie si stoupla a obešla postel. Sedla si k Liborovi a několikrát s ním zacloumala. „Vzbuď se!“ Libor sebou škubl a s vytřeštěnýma očima se posadil.

„Stalo se něco?“ vyhrkl vyděšeně.

„Já nevím,“ odvětila neurčitě Lucie. „Možná rodím, ale nejsem si úplně jistá.“

Libor popadl z nočního stolku budík a pohlédl na čas. Byly dvě hodiny ráno. „A proč si myslíš, že rodíš?“

„Cítila jsem divnou křeč v břiše.“

Libor sáhl Lucii na pupek.

„A teď? Ještě tě bolí nebo už je to lepší?“

Lucie se na moment zamyslela a vnímala pocity ve svém těle. Nato se zeširoka usmála a odpověděla: „Lepší!“

Libor si viditelně oddychl. Představy, že teď v noci pojedou lesem a pak dalších třicet minut do nejbližší nemocnice, mu navozovaly skoro infarktový záchvat. Moc dobře si však v danou chvíli uvědomoval, že zanedlouho tuto situaci budou řešit naostro.

„Zítra ráno zajedeme na středisko, aby se na tebe doktor podíval. Chci mít jistotu, že jsi v pořádku,“ poznamenal a políbil Lucii na čelo. „Pokud to bude situace vyžadovat, možná bude lepší, když do porodu zůstaneš v nemocnici,“ dodal a pohladil manželku po zádech.

Ta se od něj odsunula a se slzami v očích zavrtěla prudce hlavou.

„Do nemocnice nechci,“ odvětila vzlykavě. „Už mi nic není. Byl to planý poplach!“

„Teď možná ano, ale za pár dní nebo týdnů už to planý poplach nebude. Už to bude doopravdy. Měli bysme se na to připravit.“

Lucie přikývla. „To je pravda. Hlavně musíme vybavit dětský pokoj.“

„Tohle jsem úplně nemyslel,“ odmlčel se, „ale i o to bysme se měli v dohlednu postarat.“ Chytil Lucii za ruku a něžně ji po ní pohladil. „Teď si pojď ale lehnout, hm? Zítra si o všem promluvíme a naplánujeme, co se naplánovat dá.“

3

Lucie nemohla vůbec zabrat. Liborova slova o pobytu v nemocnici ji úplně vyvedla z míry. Zaměřila se na jeho dech a naštvaně poslouchala, jak si jen o necelých deset minut později zase poklidně pochrupuje. Ona sama naopak nemohla oči vůbec zamhouřit.

Před rozbřeskem už nekonečné převracení v posteli nevydržela a rozhodla se vstát. Venku bylo ještě trochu šero, ale když vyhlédla z okna, bylo patrné, že zanedlouho slunce vypustí své první paprsky na obzor. Došla si do kuchyně uvařit čaj. Než voda začala vřít, namazala si rohlík máslem. Hned se do něj zakousla.

S hrnečkem v jedné ruce a nakousnutým pečivem v druhé přešla do obývacího pokoje. Posadila se na křeslo a sledovala rudě zářící polokruh, jak se v dáli snaží vyhoupnout na nebe. Překrásný výhled jí neskutečně lahodil na duši.

Přivřela na moment oči. Jakmile tak učinila, přemohl ji zvláštní pocit, jako by někdo přeběhl po zahradě. Stín, který ji na chvilku zaclonil záři slunce, byl jasným důkazem, že se nemýlila. Že se nejednalo o žádný přelud. Obloha byla ten den bez jediného mráčku.

Postavila hrnek na stolek pod televizí a svižně otevřela dvojité okenice. I přes rostoucí bříško se naklonila, aby dobře viděla na obě strany kolem oken.

„Ha-haló!“ zavolala chvějícím se hlasem. „Viděla jsem tě!“

Otočila se směrem k posteli a pár vteřin sledovala Libora, jestli ho svým křikem nevzbudila. Ten se sice zavrtěl, ale nato se otočil na pravý bok a spal dál. Lucie nevěřícně protočila očima.

Popadla deku z křesla a zabalila se do ní. Rozhodla se prozkoumat okolí domu. Opatrně otevřela vchodové dveře. Trochu zavrzaly. Svižně jimi proběhla, a aby nevrzly znovu, nechala je otevřené.

Opatrně se sehnula pro první klacek, který uviděla na zemi. Pro všechny případy potřebovala nějakou zbraň. S klackem v ruce se potichu jako myška přitiskla ke zdi domu. Krůček po krůčku se blížila k výklenku, za nímž očekávala střetnutí se tváří v tvář s nezvaným hostem. Skoro nedýchala. Srdce jí bušilo tak urputně, že pociťovala, jak ji nedostatek kyslíku doslova přidušuje.

Přitiskla se na boční stranu a chvíli se rozmýšlela, jak na dotyčného zaútočí. Co mu vlastně řekne?

Dívka mlčela a ani se nepohnula.

4