KRISTÝNA HLAVÁČKOVÁ

SEN MEZI NÁMI

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Kristýna Hlaváčková, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídka rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 100. a 79. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-68-7 (epub)

ISBN 978-80-88483-69-4 (mobi)

1. kapitola

Rebecca

Už uběhlo několik dní a já doposud nenašla lepší zábavu než skoro nepřetržitě chodit křížem krážem po Manhattanu s telefonem v ruce, ukazujícím mi na online mapách všechna možná místa.

Neměla jsem co dělat, žádnou práci jsem k velkému vzteku zatím ještě pořád nesehnala a přišlo mi jako dobrý nápad si to tady tak nějak omrknout. Jestli zde mám určitý čas žít, zda rozjet nějaký byznys - i když si to zatím nedovedu ani trochu představit - měla bych se tu i mnohem líp cítit. Jako že sem patřím, jako že tohle je můj domov a jako že zdejší prostředí znám odjakživa.

Asi jsem čekala, že jakmile přijedu, pohovory se mi jen pohrnou a nejlépe už druhý den budu mít práci.

Chacha, kulový.

Obvolala jsem několik kaváren a cukráren, v některých jsem dokonce byla i osobně, ale kde nic, tu nic. Žádná odezva. Říkala jsem si, jak moc to se mnou může být špatné, když se mi neozvou ani z jediné kavárny, ve které se ucházím o práci obyčejné servírky. A že jsem jich kontaktovala spoustu.

Začínal mi čím dál víc scházet domov a chvílemi jsem přehodnocovala, jestli bylo přestěhování skutečně tak dobrý nápad, jak jsem si kreslila.

Můj táta je velmi moudrý muž a vždycky mi říkával, že pokud se moje srdce žene kamkoliv, měla bych ho pokaždé poslechnout.

A čím víc jsem nad touto frází přemýšlela, tím víc jsem chápala její význam, ovšem nyní ve všech směrech. Není to jen o tom, že díky srdci žiješ, miluješ a máš nějaké city, ale momentálně mě spíš napadá, že srdce vlastně slouží i jako ukazatel. Navádí tě různými směry, ať se rozhodneš pro kteroukoliv z cest.

A jelikož je mým obrovským snem být úspěšnou cukrářkou a mít vlastní kavárnu, rozhodla jsem se pro tuto cestu.

Plán zní, že se na několik měsíců dočasně přestěhuji do New Yorku. Ne proto, abych se jako spousta ostatních lidí cítila z tak ohromného města u vytržení - vlastně přesně obráceně - ale hodně jsem pátrala a studovala informace o podnikání a jeho rozjezdu.

Našla jsem nespočet článků o začátcích naprostého „neodborníka“. Dle některých propočtů je dokonce prý vědecky dokázáno, že většině jedinců, kteří vlétli do podnikání po hlavě a bez dostatečných zkušeností, to nakonec úplně zlomilo vaz. Semlelo je to.

Jak jsem tak studovala, na několika stránkách jsem i vyčetla, že mnoho úspěšných cukrářů jako třeba Mike McCarey či Luka Vincentini, začínali právě tady na Manhattanu, protože přesně pro takové případy jako já a jako dřív i oni, je tohle místo vyhlášené a všude se doporučuje. Proto jsem se rozhodla zkusit štěstí a kdyby všechno dopadlo dobře a já skutečně získala, co potřebuji, chtěla bych se vrátit domů a postupně rozjet svůj podnik právě tam.

Už aby se stalo.

Bohužel si uvědomuji, že to nebude hned tak rychle a může to trvat ještě několik měsíců, možná let. Nebo nakonec nedej bože zjistím, že se nedokážu vypracovat tak vysoko, abych si svůj sen splnila. Kdykoliv o tomhle přemýšlím, svírá se mi hrdlo.

Stýská se mi po rodině, ale chtěla jsem se osamostatnit a jít po hlavě za svými sny. Chtěla jsem dokázat, že to zvládnu. Ne, že by mi rodina a přátelé nevěřili. Naopak, vždycky mě podporovali - já to chtěla dokázat především sama sobě.

Vůbec to tady nevypadalo jako u nás doma. Ani v nejmenším.

Jen zřídkakdy jsem někde potkala rodiče s dětmi užívat si přírody a mít jen upřímnou radost ze společně strávených chvil.

Ani jsem si například nevšimla žádných mladých párů, které by cukrovaly jako hrdličky někde na lavičce v parku a navzájem poznávaly zábavné historky toho druhého z dětských, bezstarostných let. Jediné páry, které jsem tu kdy potkala, byly akorát tak zabrané do telefonů a kdo ví, jestli vůbec vnímaly, že vedle nich možná sedí někdo, s kým by mohly poznávat všechno krásné, co láska nabízí.

Nic takového tady prostě skoro neexistovalo a mně z toho často bývalo nanic.

A teď stojím tady. Uprostřed Central Parku, zírám na sochu Williama Shakespeara před sebou a zase dokola přemýšlím o svém novém, samostatném životě. Pomalu si prohlížím každý detail díla a ať už to zní sebevíc debilně, dodává mi to jistou energii a naději. Přece jen, i on býval jen obyčejný kluk a nakonec... nakonec dokázal něco úžasného. Poslechl svoje srdce a využil svůj talent. Myslím, že ode dneška pro mě bude velkou inspirací, a tak si říkám: proč sakra pořád něco odkládat a proč se pořád na něco vymlouvat?

Znám spoustu lidí, kteří se pochybností o sobě samém nechali zastrašit. Je sice moc hezké, že každý z nich se nakonec dokáže uživit a obstarat střechu nad hlavou, ale nebylo by snad mnohem příjemnější živit se z něčeho, co tě vážně naplňuje? Co tě skutečně baví? Pro mě je kombinace zábavy a zároveň skvělého výdělku naprostá bomba.

Zatím jsem sama zbytečně pozitivní, ale věřím, že když si půjdu tvrdě za svým a neztratím hlavu, nakonec to dokážu.

Od malička jsem k tomu vychovávána. K tomu, abych se nebála riskovat, abych v sebe věřila, vždycky byla sama sebou a taky se nikdy nebála říct svůj názor. Jsem teď sice v úplně jiném prostředí, jiném světě, ale rozhodně nedopustím, abych se stala někým jiným. Jsem hrdá, kým jsem dnes, i když vím, že tohle všechno je teprve jen začátek dlouhé a nevyzpytatelné cesty.

Bože. Takhle sebevědomá jsem ještě nikdy předtím nebyla.

A přesně takhle - sebevědomě - hodlám začít žít svůj sen.

2. kapitola

Po dlouhých čtrnácti dnech mi zazvonil telefon.

„Dobrý den, u telefonu Anastasie Millerová z kavárny La Caffé. Mluvím se slečnou Dawsonovou?“

La Caffé. Nejde náhodou o luxusní kavárnu ve čtvrti Midtown, odkud jsem reakci čekala opravdu ze všeho nejméně?

Později si to určitě vyhledám na internetu.

„Dobrý den, paní Millerová. Ano, jsem to já.“ Chtěla jsem působit uvolněně, ale zároveň jsem najednou strašně znervózněla.

„Právě jsem hovořila s kolegou o vašem zájmu pracovat v mé kavárně. Chci se zeptat, zda o místo stále stojíte?“ pokračovala.

Aha, možná proto mi její jméno nejprve nic neříkalo. Na pohovoru jsem zjevně mluvila s někým jiným.

„Ano, měla bych obrovský zájem. Už při prvním vkročení do vaší kavárny jsem zůstala ohromena. Ta krása a smyslnost, kterou jsem tam cítila, mi doslova vyrazila dech,“ odpověděla jsem stále zaskočená, ale věděla, že musím zachovat klidnou hlavu. Ve skrytu duše jsem pořád doufala, že se jedná o kavárnu, kterou myslím a vypadala skutečně úchvatně. A kdyby náhodou ne, trocha chvály přece neuškodí.

„Dobrá. Přijďte, prosím, zítra ráno v deset hodin znovu. Chtěla bych vás vidět osobně a případně se domluvit více,“ rozloučila se a zavěsila.

Okamžitě jsem usedla k laptopu, který už sice měl něco za sebou, ale ještě pořád sloužil docela dobře.

Bingo.

To snad není ani možné. Skutečně zmiňovaná kavárna. No do prdele! Oběhala jsem tolik míst a oni se mi ozvou zrovna odsud, já snad sním. Kavárna a cukrárna v jednom. Pro mě jako stvořené, a ještě k tomu tak hezké prostředí.

Že by se mi fakt poštěstilo a konečně jsem dostala práci? Nečekala jsem, že se to vůbec ještě povede. Poslední dobou jsem byla vážně zoufalá a párkrát dokonce i přemýšlela o návratu domů. Vytrvalost nakonec není tak úplně na škodu.

Abych řekla pravdu, rovnou jsem si na internetu zkusila vyhledat nějaké informace o Anastasii a bohužel jsem nic moc nenašla, a to jsem projela všechny možné stránky. Chtěla jsem se o ní něco dozvědět, abych při našem zítřejším setkání nešlápla vedle, pokud bych jako obvykle náhodou dřív mluvila, než myslela. To, že jsem nic zajímavého nenašla, je vlastně možná dobře. Nejlepší stejně bude realita a koneckonců, známe přece média, že... I kdybych něco našla, možná by to ani nemusela být úplná pravda.

Celá radostí bez sebe jsem se šla vysprchovat a hned potom zalehla ke své oblíbené knížce od Danielle Steelové o čtyřech kamarádkách.

Doma v Bennigtonu mám také velmi blízkou kamarádku Molly, ale ta už má spoustu jiných starostí. Svůj vlastní život, dlouholetého přítele Jimmyho, společný byt a bezvadnou práci v kosmetické firmě svého otce.

S Molly se známe už šest let a také v té době spolu s Jimmym začínali. Jejich začátky se zdály docela bouřlivější. Hádali se snad pokaždé, když jsme chodívaly někam tancovat, pobavit se, a tak na oplátku, když chtěl někam jít Jimmy, chovala se úplně stejně, aby věděl, jaké to je. Našly se i jiné případy, kdy se společně nedokázali domluvit. Jimmy se choval dost žárlivě – čemuž jsem se ani moc nedivila. Molly byla skutečně snad nejhezčí holka z celého širokého okolí - a pořád nevěřil tomu, že je jeho a že ho nezradí. Ovšem někdy jeho výlevy přesahovaly hranice. Ona to měla přesně obráceně, a tak mezi nimi často vznikaly zbytečné hádky, kvůli nimž jejich vztah občas dost kolísal. Někdy se fakt chovali jak děcka.

Když se dostali do fáze, kdy už toho oba měli plné zuby a přišlo jim, že není jiné východisko než rozchod, zamysleli se nad tím, co chtějí, jak se chovají a že opravdu touží být spolu. Po několika marných pokusech, kdy si zkoušeli o celé situaci promluvit, si konečně uvědomili, že tentokrát musí druhému vážně naslouchat a něco pro vztah obětovat. Poslední šance na záchranu. Nakonec si společně sedli, řekli si vše, co podle nich bylo nutné, co si představují a ve finále došli k velkým kompromisům. Těch se drželi a skutečně jim pomohly. Dokonce sami říkali, že nechápou, proč s řešením neshod tak dlouho otáleli.

No a teď, teď jsou po šesti letech čerstvě zasnoubení.

Když mi Molly tohle všechno řekla a já z toho usoudila, že už snad konečně přestanou jejich věčné strkanice a zbytečné hádky, málem jsem si špuntem od vína při jeho otevírání udělala monokl.

Upřímně, kdyby se mě na ty dva někdo zeptal předtím a teď, řeknu, že jsou úplně jiní, než jaké jsem je poznala v osmnácti. Udělali skutečné pokroky.

Molly je sice o pět let starší, ale i tak jsme si vždycky rozuměly. Má smysl pro každou blbost a rozhodně svůj věk nedává znát. A co je pro mě důležitější, jsem si u ní naprosto jistá, že jí můžu říct cokoliv, aniž by mě odsoudila. Nemusím před ní mít žádné tajnosti a vždycky mi se vším pomůže. No, její sprostá pusa je ještě další malý střípek z mnoha, díky kterým ji tak zbožňuju.

Brzy ráno jsem nedočkavě vstala ještě před budíkem, letěla hned do sprchy a začala se chystat na schůzku s Anastasií Millerovou.

Pod proudy horké vody mi hlavou šrotovalo hned několik myšlenek. Například, že bych se měla pokusit najít si levné bydlení, nebo alespoň pokoj u někoho v bytě. Ale při představě bydlet s někým, koho neznám a kdo nemusí být zrovna můj šálek kafe, nebo naopak já jeho, mi jde hlava kolem. V tomhle motelu to není vůbec ono. Jenže sehnat dobré a finančně dostupné bydlení v New Yorku je skoro nemožné. Obzvlášť, když jste švorc a zatím ještě pořád bez práce.

Chtěla jsem na první dojem vypadat dobře. V té kavárně totiž vypadají dobře všichni. Jako by snad jeden po druhém vypadli z časopisu sexy modelů a modelek.

A tak se ke mně v plné síle vrátily obavy.

Vždyť nejsem tolik hezká, na make-up si zrovna dvakrát nepotrpím, nemám ve skříni nejnovější kousky oblečení za tisíce dolarů a vůbec se tam nehodím.

Co když mě Anastasie uvidí a ani mi nedá šanci si promluvit?

Co když budu akorát pro smích, že se někdo jako já vůbec snaží zapadnout do tak luxusní kavárny? Jsem jen obyčejná holka, co spí po motelech.

Jestli tohle vyjde, bude to pravděpodobně spadat do žebříčku ,zázraky Manhattanu‘.

Hlavou mi běželo milion různých scénářů, které mě zrovna dvakrát nepovzbuzovaly.

No teď už mi stejně nic jiného nezbývá. Prostě tam zajdu a uvidíme, za to nic nedám. Teď rozhodně nemůžu couvnout, takovou příležitost bych už ani nemusela dostat.

Zároveň jsem se proklela, že mi moje zatracené sebevědomí moc dlouho nevydrželo. Ale jsem strašně nervózní, v takovém případě se to snad dá odpustit.

Oblékla jsem si mou nejhezčí bílou halenku s knoflíčky u rukávů a pozlaceným řetízkem okolo krku. Přes ni jsem navlékla černou pouzdrovou sukni, kterou jsem zapnula těsně nad pupíkem a k tomu černé sandálky s nízkým podpatkem. Tmavé vlasy jsem si nechala volně rozpuštěné a nanesla si trochu řasenky a lesku na rty.

Když jsem vešla do kavárny, rychlostí blesku mě přepadla nervozita.

Dlaně se mi potily, nohy naštěstí jen decentně klepaly a prolétla mnou zima. Zatnula jsem zuby a nedala nic znát.

Zamířila jsem rovnou k hlavnímu pultu. Stála za ním nádherná dívka. Černé kudrnaté vlasy, dlouhé řasy, které vypadaly jako umělé a celkově působila dost elegantně - i v té zástěře. Všimla si mě a z dálky se na mě usmála krásnými bílými zuby.

Usmála jsem se také, malou kabelku jsem ještě větší silou sevřela a pokračovala směrem k ní. „Zdravím. Hledám paní Millerovou, máme spolu schůzku. Nevíte, kde bych ji našla?“ promluvila jsem a modlila se, aby si nevšimla, jak se mi třese hlas.

„Ahoj, ty musíš bejt Rebecca. Paní Millerová už na tebe čeká ve svý kanceláři. Když půjdeš tudy dozadu, pak doprava a znovu doprava, najdeš ji,“ odpověděla překvapivě mile a já zůstala v šoku, že se mnou mluvila tak pohodově, jako bychom se léta kamarádily.

Nebudu lhát, přišlo mi to docela sympatické.

„Moc děkuju.“

Vyšla jsem určeným směrem a v tichu si ulevovala, že tohle jsem zvládla. Ještě aby ne! Horší část na mě teprve čeká za dveřmi, u kterých se za malou chvíli objevím. Šla jsem tedy kavárnou přesně tak, jak mě navedla ta holka, hned jsem našla správné dveře a k mému vlastnímu udivení bez zaváhání zaklepala.

„Vstupte, prosím.“

Když jsem vešla dovnitř, na kolečkové židli se ke mně otočila žena s krátkým mikádem rudé barvy, na sobě měla přiléhavý černý kostým, vysoké jehly a elegantní brýle.

„Zdravím vás slečno Dawsonová, já jsem Anastasie Millerová, ráda vás poznávám,“ spustila ještě dřív, než jsem se stačila vůbec rozhlédnout.

„Dobrý den, taky mě moc těší, jsem Rebecca.“

„Páni! Jste opravdu přirozeně krásné děvče, přesně, jak říkal Bob. Věděla jsem, že se nebude mýlit,“ skočila mi do řeči, když mým směrem poklepala ukazováčkem hned po tom, co jsme stisknuté ruce zase rozpojily.

Zůstala jsem nechápavě mlčet a až po chvilce jsem se zmohla na krátkou odpověď, spíše otázku: „Moc děkuju za poklonu, ale promiňte, kdo že to říkal?“

„Bob. Pardon,“ zakřenila se. „Bob je chlapík, se kterým jste se bavila o práci servírky tady u nás.“

No jo. Už si vzpomínám. Pravda, představoval se mi tak. Při setkání jsem nervozitou zas až tolik nevnímala. Spíš jsem se pořád někde rozhlížela a nebyla bych to já, kdybych si už předem nepředstavovala vitrínu s mými vlastními zákusky po pravé straně pultu.

Vitríny tam sice stály hned dvě a obrovské, ale ani jeden výtvor uvnitř nepatřil mně.

No ale zpátky k věci. Proč to ten Bob říkal? Copak se tady pokaždé řeší především to, jak člověk vypadá? Podle mě záleží hlavně na charakteru, nebo prostě zkrátka, jak člověk dokáže pracovat a fungovat. Každopádně mě to potěšilo, protože jsem nečekala, že v takovém špičkovém podniku bude někdo obdivovat přirozenost. Tipovala jsem, že tady prostě zaměstnanci musí vypadat úchvatně. I když si myslím, že se svou olivovou pletí a velkýma zelenohnědýma očima nejsem úplně k zahození.

„Ano, už si vzpomínám, omlouvám se,“ odpověděla jsem s trochou provinilého úsměvu.

„Nic se neděje, Rebecco,“ zasmála se a pokračovala. „Budu rychlá a stručná. Jste moc hezká dívka a takové tu potřebujeme. Bob říkal, že jste na pohovoru s ním dopadla na výbornou. Vypadáte jako moc milé a ochotné děvče a já k vám nemám žádné výhrady, a už vůbec nic, co bych mohla vyvrátit z Bobova dojmu. Popravdě, hlavně on je tu od přijímání nových lidí a já mu plně důvěřuji. Jsme sice podnik na, řekla bych vyšší úrovni, ale i tak tu jsme k sobě všichni milí a vstřícní - až na výjimky, což ovšem určitě sama brzy zjistíte.“

No bezva. Hned je mi líp.

„Vaší náplní práce bude dobře vypadat, chovat se mile k zákazníkům, být šikovná, rychlá a určitě bych ocenila, kdybyste se vyhýbala konfliktům. Takhle je to za mě asi vše. Nějaké otázky? Něčemu jste nerozuměla? Kdyžtak vysvětlím znovu.“ Zavalila mě hromadou slov, mezi kterými se sotva nadechla.

Dobře vypadat. Jistě. Možná bych se fakt měla začít trochu malovat.

Po celou dobu rozhovoru se procházela z jedné strany místnosti na druhou a chytala se za prsty, jako kdyby počítala, jestli na něco nezapomněla.

Jde vidět, že tu jsou jasně daná pravidla, za kterými si tvrdě stojí a rozhodně tady má všechno srovnané pěkně po svém. Vlastně se ani nedivím. Kavárna jí patří a řadí se mezi jedny z nejlepších na Manhattanu, což tvrdí několik recenzí, co jsem si přečetla na internetu.

Bože, doufám, že přesně takhle to dopadne v budoucnu i se mnou. Nic víc si nepřeju než jednou vést vlastní podnik.

I když mě dost překvapilo, že ji osobně nijak zvlášť nezajímaly moje zkušenosti a má předchozí zaměstnání. Vlastně stačilo, co jsem o sobě pověděla Bobovi.

Kdybych mu řekla, že jsem mistr světa v pečení, třeba by mi rovnou dali cukrářskou čepici a troubu. No nic. Možná to tady prostě chodí jinak.

Kvůli všemu, co mi právě běželo hlavou, jsem úplně zapomínala odpovídat.

„Ne, v pořádku. Myslím, že je mi vše jasný naprosto přesně. Jen asi jediná otázka. Kdy mohu nastoupit?“

„Klidně hned zítra ráno, pokud chcete.“

Wow. To jsem slyšela sakra ráda.

Dva týdny, co jsem tu zatím strávila bez práce a bez kloudné zábavy, mi už trochu lezly na mozek. „Děkuji, přímo perfektní.“

„Fajn. Tak tedy zítra ráno v půl osmé buďte u baru. Děvčata se o vás postarají a dají vám všechny potřebné informace a instrukce,“ odpověděla nadšeně.

„Dobrá. Moc vám děkuju za váš čas, paní Millerová. Nečekala jsem, že to půjde takhle hladce. Vážím si úžasné nabídky a slibuju, že se budu snažit, jak nejlíp umím, abych nezklamala vaše očekávání,“ pronesla jsem s nadšením a především s obrovskou úlevou.

„Věřím vám. A Rebecco?“ ozvalo se za mnou, když už jsem mířila ke dveřím. Otočila jsem se zpět.

„Ano?“

„Já jsem Anastasie. Říkala jsem, že si tu na nic nehrajeme.“ Natáhla proti mně ruku s nabídkou tykání, a ještě o něco víc svůj úsměv rozšířila.

Co je tohle sakra za svět? Kdo tohle kdy viděl? Byla jsem v šoku, jak moc „rodinně“ tady všechno působí a funguje.

S lehkým cuknutím koutku jsem jí vřele podala svou ruku a zopakovala své jméno.

„A dovolíš mi ještě jednu otázku?“ dodala a počkala na moje přikývnutí. „Slyšela jsem, že se zajímáš o tvorbu zákusků a dezertů a máš dokonce i několik zkušeností z dřívějška. Chtěla bych vědět, jak bys sama sebe zhodnotila? Považuješ se v cukrářském tvoření za dobrou?“

Zkřížila si ruce na prsou a napjatě mě sledovala.

Chvíli jsem mlčela a začala se zhluboka nadechovat.

Přemýšlela jsem, co říct, aby to nevyznělo nijak nevhodně. Nakonec jsem se spolehla na upřímnost. „Vlastně myslím, že docela jo. Nemůžu tvrdit, že jsem zkušenej profík, to rozhodně ne, ale mám hromady nápadů na různý kombinace surovin, který jen tak někoho nenapadnou, a přitom v celkový podobě chutnaj báječně. Miluju to a dokážu tu lásku vložit do každýho svýho výtvoru.“ Chrlila jsem to na ni tak otevřeně a sebejistě, jako když Gordon Ramsey řve na své kuchaře v Pekelné kuchyni.

Zase jsem v jednom kuse žvanila, ale přesně tohle dělávám pokaždé, když s někým můžu mluvit o cukrařině. Je to mou vášní.

„Chtěla bych vidět pár receptů, které jsi sama vymyslela. Mám pocit, že potřebujeme trochu obměnit výběr a uvidíme, jak si s tím poradíš. Doposud sem nepřišel nikdo s takovými zkušenostmi a jistotou, jakou máš ty. Ber to jako výzvu a příležitost.“ Podala zvláštním způsobem.

Neřekla bych, že mě chce znemožnit, ale naopak mluvila dost uvěřitelně. No, stejně budu nad nabídkou ještě celý den přemýšlet.

Myslela jsem, že budu muset minimálně rok roznášet kafe a utírat podlahu, než dostanu nějakou šanci se vůbec zaměřit na pečení, ale překvapila mě. Hodně dobré skóre.

Když jsem vyšla z kanceláře, můj hluboký oddych musel být slyšet snad až venku na chodníku.

Zamířila jsem zpátky přes kavárnu, když vtom se ozvala ta dívka od baru. „Tak jak to šlo?“

Udělala jsem krok zpátky a šla za ní. Rozhodně lepší než to probírat přes půl kavárny.

Byla jsem lehce udivená z faktu, jak se zajímá, jak je milá a nešetří úsměvem i na někoho, koho vlastně vidí poprvé v životě. Koneckonců, budeme spolu pracovat, tak proč si chvíli nepopovídat.

„Ale jo. Dokonce líp, než jsem čekala. Vlastně jsem se skoro nedostala ke slovu, spíš až ke konci, a to jsem byla tolik nervózní. Nastupuju k vám hned zítra ráno.“

„Skvělý. Já jsem Laura, moc mě těší. Nechceš si dát kafe?“

„Dobře, ráda. Dám si latté a taky tě ráda poznávám,“ odpověděla jsem stejně mile jako ona. Vypadá na bezva holku.

Sako jsem si odložila na opěradlo barové židličky a vysoukala se nahoru, abych usedla. Neustále jsem pohledem létala po každém koutu kavárny. Béžovočerné provedení dávalo podniku příjemně útulný, pohodový dojem. Člověka to sem táhne, když chce relaxovat, nebo na chvíli vypustit všechny starosti a zároveň je dokonalým místem i pro rande anebo kterékoli jiné sešlosti. Zkrátka přesně tak, jak by měl patřičný podnik působit.

A tohle je přesně jedna z věcí, které mě ohromily, když jsem tu byla vůbec poprvé.

„Ty jsi odsud?“ Mé obdivování najednou přerušil Lauřin hlas.

„Vlastně pocházím z městečka Bennington ve Vermontu.“

„Aha, kde ses tady k čertu vzala?“ zasmála se.

„Mám ráda nový výzvy. Chtěla jsem získat další zkušenosti. Tím konkrétně myslím v nějaký zdejší kavárně. No, a tak jsem tady.“ Nahlas jsem se zasmála a nabrala si lžičkou pěnu z kávy.

„Jakože díky obskakování hostů po celý dny pochytíš mimořádně senzační schopnosti, nebo jak říkáš zkušenosti?“ Zachichotala se.

Jasně, i mně by to připadalo směšné, kdyby mi něco takového řekl cizí člověk a kdyby to nebyl můj vlastní příběh, kterému vidím do hloubky a znám všechny podrobnosti.

V tuhle chvíli by bylo nejlepší to na ni všechno pěkně vyklopit, aby tomu porozuměla, jenže teď není pravá chvíle být takový detailista. A taková já už zkrátka jsem. Mám stále potřebu každému všechno vysvětlovat dopodrobna, ať už jde o cokoliv. Jsem ráda, když mají věci začátek, příběh a také konec. Dodává mi to vnitřní klid a jakési uspokojení, že nic nezůstane otevřené.

Pro tentokrát jsem objasnění Lauře přiblížila jen v rámci jednoduchého shrnutí.

„Víš, já tím myslela, že je mi k srdci nejblíž tenhle obor, teda spíš konkrétně cukrárenství. Jednou bych chtěla mít svou vlastní kavárničku, kde budu péct ty nejlepší muffiny na světě a zkrátka budu svým pánem. No a kde se naučíš líp, než když si tím vším sama projdeš od nuly, no ne?“ Prozradila jsem svoje tajemství a s hlubokým smíchem jsem si neodpustila pár praštěných poznámek.

Opravdu bych tohle chtěla jednou dokázat, ale ještě není kam předbíhat.

„Jsi pěkně cílevědomá, to se mi líbí. Teď už tomu rozumím trochu líp. Promiň, že jsem se poprvý smála,“ podotkla a uklidila šálek, který zrovna utírala.

Cítila se hloupě, ale nebyl důvod.

„To je v pořádku, fakt. Chápu, že když člověk neví celej ten příběh, zní to asi směšně.“

„Stejně ale nechápu, proč kvůli práci v kavárně cestuješ až sem. Tam u vás žádná není?“

„No, řekněme, že jsem sháněla hodně informací. A ty mě zavedly právě sem. Samozřejmě, že u nás je máme taky. Poslyš, můžu se tě na něco zeptat?“

„No jasně, neváhej.“

„Ta šéfová...myslím Anastasie... jaká je?“ Dumala jsem nad nabídkou, kterou mi dala a snažila se pochopit, zda je důvod se obávat.

Laura na mě nejprve koukala, že fakt nechápe, proč se tak blbě ptám, ale nakonec úplně normálně odpověděla. „Upřímně, sice je ve středním věku, rozvedená a pěkně zazobaná, ale nic z toho jí naštěstí nestouplo do hlavy. Lepšího člověka možná ani neznám. O co jde?“

Mile mě překvapila svou odpovědí a poznala, že se ptám z jasného důvodu.

„Já jen, že mi nabídla, abych jí přinesla nějaký svý recepty, který by se pak třeba mohly dostat do vaší – teda naší - nabídky, pokud se povedou. Tak se jen bojím, abych nešla naproti problému. Co se chystám říct možná vyzní špatně, ale už teď jsem celkem šokovaná ze zavedeného přístupu, v až moc přátelským duchu. Není přece normální dávat nabídku snů hned na přivítanou, že ne? Prostě mám strach, jestli to není nějaká zkouška, která mě má potopit. A už zase moc mluvím, sakra. Klidně mě zastav, když tě budu unavovat.“

Vyjmenovala jsem všechno, co mi právě běželo hlavou a teprve, když jsem své úvahy řekla nahlas, začala jsem přemýšlet, jestli to není přehnané.

Laura je stejně tak cizí a nemohu předpokládat, že se jí dá věřit. Klidně by hned po tom, co se za mnou zabouchnou dveře, mohla letět a vyklopit šéfce, co ta nevděčná holka - já - vypustila z pusy.

Ach jo. Že radši nedržíš jazyk za zuby, Rebecco.

„Jo tak. Hele, řeknu ti jedno: jestli v tom seš fakt dobrá, byla bys hloupá, kdybys tak skvělou možnost zadupala. Když Anastasii něco popadne, myslí to vážně. Musela ses jí asi hodně zalíbit, když seš úplně nová a hned ti nabídla přípravu vlastních dobrot. A je fakt, že nikdo z nás neměl takový ambice a zručnost, co se pečení a tvorby ostatních sladkostí týče. Rozhodně běž do toho. A nevadí mi, že moc mluvíš. Věř, že ocením pokec během neustálého blázince tady.“

Uf. Asi jsem to tolik nepodělala.

Za hodinu jsem se vydala zpátky do příšerného motelu, který mi momentálně sloužil k bydlení.

Myslím, že jsme si s Laurou skvěle popovídaly, možná až dost na první setkání.

Sama sebe jsem nepoznávala. Nikdy se mi snad nestalo, že bych byla až takhle otevřená a společenská. Vždycky jsem se mezi neznámými raději schovávala stranou a nijak zvlášť se nezapojovala. Pravda ale je, že když už došlo k zapojení, nedokázala jsem přestat.

Jiný vzduch, jiné místo a skutečně se dokážu chovat, jak jsem si naplánovala.

Připadala jsem si dobře a dnešní den vlastně předčil má očekávání. Zmocnil se mě pocit, že se tady nebudu cítit zas až tak hrozně vzhledem k mým obavám. Člověk nikdy neví. Samozřejmě všechno teprve ukáže čas.

Hned jsem to volala Molly. Telefonovaly jsme asi věčnost, musely jsme si říct neuvěřitelné množství novinek.

Pověděla jsem jí, jaké to tady je, co jsem dostala za nabídku a ona mi sdělila, že už s Jimmym mají termín svatby, a to osmého srpna - už za pět měsíců.

Doufám, že mi v kavárně vyjdou vstříc a dají mi pár dní volna. Vím, že je brzo, ale zatím vypadají tak bezvadní a ochotní, že účast na svatbě v roli družičky snad pochopí. Ale asi bude troufalé na ně hned při prvním dni vyrukovat s žádostí o dovolenou, že? Raději chvilku počkám.

Když jsem s Molly dovolala, převlékla jsem se ze sukně do pohodlných sportovních legín, vzala jsem si sluchátka a řekla si, že si půjdu na chvíli zaběhat.

Normálně své tělo sportem netrápím, ale teď jsem měla chuť. Což zároveň znamená, že další půlrok mě stejná pitomost nenapadne. S tím už jsem měla zkušenosti. Obdivovala jsem lidi, kteří se dokážou dokopat k nějakému druhu sportu a pokud jde o běhání, chce vážně kuráž a odhodlání se držet pravidelnosti. To já nikdy nedokázala.

Za hodinu jsem doběhla do Central Parku a skoro vyflusla plíce. Stála jsem na místě, ruce opřené o kolena a snažila se nabrat dech. Vážně blbý nápad. Za dobu mého pobytu v New Yorku jsem zde byla dohromady asi tak třikrát, ale dneska poprvé objevila Minizoo. Moc jsem se do ní chtěla podívat, jenomže peněženka zůstala ,,doma“. A stejně vypadám, jako kdybych vylezla bůh ví odkud. Ale určitě se někdy vrátím. Můžu si udělat další poznámku na seznamu, co všechno chci ve městě navštívit.

Během následujících minut jsem se unavená vrátila do motelu a šla si dát sprchu.

Zalehla jsem do postele, chvíli si četla a pak zapnula televizi na kanál, kde vysílali samé romantické hovadiny. Najednou přišel večer a já usoudila, že bych měla jít spát, abych byla fit na první pracovní den.

3. kapitola

Ráno jsem plná očekávání vyskočila z postele a šla se dát do kupy, což mi také připomnělo, že bych měla navštívit drogerii a nakoupit si víc líčení, a to co nejdřív. Teď ho budu potřebovat používat častěji než doposud - vypadat dobře přece patří mezi mé pracovní povinnosti.

Fakt ujeté.

Nad tou představou jsem se pousmála, ale byla jsem vděčná, že mám konečně práci.

Oblékla jsem si světlé přiléhavé džíny, růžovou halenku a boty na dvanácti centimetrových podpatcích a pevně doufala, že se na nich hned před svými dveřmi do pokoje nepřizabiju, protože vysoké jehly zrovna nepatřily mezi mou oblíbenou obuv. Vlasy jsem si vyčesala do drdolu.

Po cestě do práce jsem si ještě koupila malé karamelové latté a za chůze popíjela.

Atmosféra velmi rušného města se zcela odlišovala od té, ve které jsem doteď žila. Nekončící troubení aut a davy lidí všude kolem, téměř všichni zabraní do telefonů a příliš zrychlení, jako by snad zítra měl nastat konec světa.

Přesně tohle je jedna z věcí, kvůli kterým mě velkoměsto nikdy nebralo. Občas si připadám jako z jiné planety, když vidím, že jsem snad jediným člověkem, který se městem prochází pomalu, všude se rozhlíží a není obložený hromadou tašek z nejlepších butiků.

Mimochodem, rozhodnutí vzít si podpatky, jsem už teď litovala. Mám chuť je vyhodit do nejbližšího kontejneru společně se zatracenou bolestí, kterou mi začínající puchýře způsobovaly.

Když jsem vstoupila do kavárny, u pultu stála Laura a další dvě dívky, které jsem ještě neznala. Doufala jsem, aby jedna z nich nebyla Ashley, o které se mi už Laura stihla zmínit. Cítím, že tu s ní je pravděpodobně problém. Dokonce by i měla mít přezdívku – něco jako mrcha Ashley, nebo tak.

No co, stejně ji někdy budu muset poznat. Oddychla jsem a vydala se za nimi.

„Á, už ji tu máme,“ pronesla nadšeně Laura, jako by se mě už nemohly dočkat.

„Ahoj Lauro.“ S úsměvem jsem pozdravila a zmateně se rozhlédla po nových obličejích vedle ní.

„Tohle je Rebecca, ode dneška naše nová posila. A tady Kate a Olivia,“ představila nás.

Obě vypadaly stejně mile. Zároveň se mi také ulevilo, že tam dnes žádná mrcha není, i když stále pořád moc nechápu, jak hodně může být špatná, že ji tu nikdo moc nemusí.

Olivia je napravená romantička. Měla přítele, který jí dost ubližoval fyzicky i psychicky a nedával jí žádnou volnost. Když ho konečně dokázala opustit – za cenu dalšího monoklu a několika dní scén a výhružek - přísahala, že už nikdy neuvěří chlapům. Litovala jsem ji. Neumím si tak zlé zkušenosti ani ve snu představit. Nerozuměla jsem, proč si hrozné věci nechávala líbit. Teď si prý jenom užívá a je naprosto spokojená.

Kate je její přesný opak. Má hodného muže a tříletého chlapce Benjamina. A i když je každá z těch tří jiná, přesto je pojí cosi, co z nich činí velmi dobré kamarádky.

Nebudu lhát, závidím jim, a o to víc myslím na Molly. Chybí mi.

„Teď musím roznést objednávky, ale Olivia se tě ráda ujme. Dá ti uniformu a první úkoly,“ přerušila moje myšlenky Laura.

Olivia se hned chytla. „Tak pojď se mnou, ty naše nová posilo.“

Vedla mě krátkou chodbičkou k malé místnosti, v níž se nalézaly jen skříň a zrcadlo, takový kumbál.

„Asi ti bude stačit nejmenší velikost, že. Tumáš, vyzkoušej si to a kdyžtak najdeme něco jiného.“ Vyhrabala ze skříně oblečení a podala mi ho k zrcadlu.

„Díky. Tohle bude ono, nic dalšího nehledej,“ oznámila jsem hned po vyzkoušení uniformy.

Byla světlounce žlutá s názvem kavárny v úrovni levého prsu a s růžovým límečkem. Druhou část pracovního úboru tvořila černá zástěra, vedená od boků nad kolena.

„Aby se tu člověk přerazil, krucinál,“ zamumlala Olivia ve chvíli, kdy se bouchla do lokte a následně jsme zamířily zpět mezi lidi.

Pro dnešek jsem měla za úkol držet se za zadkem Laury a sledovat, jak vypadá běžný pracovní den. Vložila mi do rukou nápojový lístek a ve chvilkách volna mi začala ukazovat, jak se které kafe dělá.

Kávovarů měli hned několik, až se mi točila hlava z představy, jak se asi se všemi naučím pracovat.

Mezitím se mě i několikrát ujala Olivia a vysvětlovala další důležité věci, pravidla. Třeba, že směny jsou rozdělené na ranní a odpolední – ta začíná v jednu, takže do tří se pobíhalo v plném počtu lidí. Tedy s výjimkou zaměstnanců, kteří měli zrovna volno. Říkala, že v poobědových hodinách kavárna obvykle praská ve švech, jak je narváno. Tím pádem více rukou a nohou pokaždé přišlo vhod.

Blížila se jedna hodina po poledni a já konečně poznala zbytek svého týmu, včetně Ashley.

Robert, Mellissa a Ashley.

Robert i Mellissa byli také moc hodní, milí a hned mě mezi sebe vřele přivítali. Kladli mi spoustu otázek, které nás trošku seznámily. Alespoň dost na úvod.

Robert je na chlapy, takže ve společnosti žen se cítil naprosto ideálně, byl jejich ,kamarádka‘, jak už to tak u gayů bývá.

Mellissa je tu prý jenom dočasně, než dokončí školu. Pak má v plánu zmizet do Kalifornie.

Jediná Ashley si nikoho nevšímala. Občas jsem od ní schytala chladné pohledy, takové ty, jakými vám dává jasně najevo, jak moc vámi pohrdá, ale pokoušela jsem se to ignorovat. Nebavila se dokonce ani s ostatními kolegy, což mi přišlo ještě víc potupné. Sice mě to neuklidňovalo, ale alespoň jsem nebyla jediná, kdo jí zjevně vadí. Nevím, jak jinak ten poznatek nazvat. Klasická princezna ve svém vlastním světě.

Tyhle typy znám a v lásce je zrovna nemám. Bohužel jsem nemohla očekávat, že všechno bude dokonalé. Zklamání, jež mě obklopilo, se nedalo popřít. Laura si mé mrzutosti vcelku rychle všimla.

Skrývání emocí nepatřilo k mým silným stránkám.

„Nic si z ní nedělej, nevšímej si jí. Ashley nikdy jiná nebude,“ pošeptala, když mě chytila kolem ramen.

„Chápu, každý neoplývá vřelostí a společenskostí… Ale proč to dávat tak silně najevo? Fakt je mi to líto. Měla jsem pocit, že sem budu patřit a bude to fajn. Promiň, možná přeháním, jen tohle moc neznám.“

Opravdu. V našem městečku jsme tak nějak jedna velká rodina. Nikdo se nepřetvařuje, nikdo nemá zapotřebí ubližovat druhým a v první řadě si každý hledí svého a je zvyklý vážit si toho, co má. Ve velkých městech je doba tak hrozně uspěchaná a zlá.

„Ale ty sem přece patříš. Daleko víc než ona. My jsme fakt rádi, že tu někoho takovýho máme. Vlastně jsme nadšením bez sebe. Dovedeš si představit další podobnou káču?“ zasmála se se skloněnou hlavou dozadu. „Přece by ses netrápila kvůli jedný takový krávě. Hlavu vzhůru!“

V tu chvíli šly mé obavy skoro úplně stranou.

Byla jsem z Laury hrozně nadšená. Její chování ke mně, k někomu, koho zná krátký čas. Připadala mi úžasná. Snad se přece jen někdo nenechal zkazit zdejším životem – aspoň podle momentálního zdání.

„Děkuju, Lauro. Ani nevíš, jak moc pro mě tvoje podpora znamená. Seš bezvadná holka.“

Směna mi hrozně rychle utekla. Společně jsme pracovaly až do konce a já se těšila, až si konečně hodím nohy nahoru.

Během dneška jsem se na těch extrémně chytrých strojích naučila základ. Latté, capuccino, americano a podobně. Ty složitější mi prý ukážou, až bude víc klidu.

Byla jsem trochu samouk, a tak jsem po večerech na YouTube vyhledávala videa některých příprav káv, pečlivě si je zapisovala do diáře a v práci pak porovnávala a hodnotila, jestli se mé výsledky videím skutečně podobají, anebo mi nakonec nebudou k ničemu.

4. kapitola

O dva týdny později...

„Klidně můžeme vyrazit spolu,“ nabídla mi Laura.

Zrovna jsem jí vyprávěla, jak jsem tehdy v parku narazila na zoo a že se tam nejspíš půjdu odpoledne podívat.

„Vážně bys šla? Společnost ocením,“ souhlasila jsem a už teď se nemohla dočkat, i když hodiny ukazovaly teprve poledne.

„I já potřebuju někam vypadnout,“ dodala.

Laura na mě udiveně zírala, když mi chtěla ukázat další postupy a já řekla, ať mi neradí a jenom hlídá, co dělám. Poslechla a přecházel ji zrak.

„Můžeš mi říct, kdy ses to naučila?“

„Čekala jsem, že se zeptáš,“ usmála jsem se a vyklepla do koše zbytek pěny ze dna nádobky. „Trochu jsem studovala. Nechci vás všechny moc zdržovat od práce.“

„Ty seš fakt magor. Vím, že seš šikovná, ale neboj se na cokoliv ptát, od toho tady přece jsem. Určitě nezdržuješ, a už vůbec neotravuješ.“

Uklidnila mě, ale stejně jsem si stála za svým.

Směna právě skončila a s Laurou jsme se domluvily, že se každá zajdeme domů převléct a sejdeme se za hodinu v parku u informačního centra.

Polovina dubna aprílové počasí rozhodně nezapřela. Teď je docela teplo, ale nespoléhám, že za dvacet minut nezačne dešťová průtrž, takže jsem si vzala upnuté šedé džíny, hnědé semišové kozačky, slabý kabát a šátek kolem krku. Do kabelky jsem si pro jistotu strčila deštník.

Za hodinu už jsme se sešly a vyrazily klidným tempem směrem k zoo.

„Proč vlastně děláš v kavárně? Vždycky jsi chtěla být servírka?“ zeptala jsem se.

„No nejdřív jsem si tu práci sehnala, abych měla aspoň nějakej stálej příjem. Myslela jsem, že se budu věnovat malování, ale mé plány zase rychle padly. Nakonec mě ale práce v kavárně docela baví. Už jsem si zvykla.“

„Maluješ obrazy?“

„Dávno ne. Zjistila jsem, že da Vinci ze mě určitě nebude.“

„Řekni mi jednu věc. Máš nějaký svý malby doma?“

„No, vlastně jo. Ale jsou to jen malý pokusy, který jsem si pověsila v pokoji, kde je nikdo nevidí.“ Zasmála se.

„Víš, co si myslím? Myslím, že se ti ty „pokusy“ musej líbit, Kdyby ne, přece bys je už dávno zavřela do skříně anebo vyhodila. To znamená, že ve skutečnosti nemůžou být tak hrozný.“

„Pravda.“

Naproti nám jsem zahlédla jednoho chlápka. Začala jsem si prohlížet svoje oblečení a hledat na něm pomyslné fleky, které by asi tak mohly upoutat jeho pozornost, protože na mě zíral jako otupělý. Jenže jsem nic nenašla a pak… pak jsem teprve uviděla jeho úsměv. Úsměv rozhodně cílený právě mně.

Párkrát jsem musela zatřepat hlavou tam a zpátky, jako bych potřebovala setřást veškeré pocity z nezvyklé situace.

Sexy? Naprosto souhlasím.