HOPE MARKS

NÁSLEDUJ OHEŇ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Hope Marks, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 102. a 81. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Hana Majerová, https://ahadesign.cz

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-72-4 (epub)

ISBN 978-80-88483-73-1 (mobi)

Děkuji všem hasičům na celém světě, za to, jak pomáhají bezbranným lidem, zachraňují životy, majetky a vrhají se bezhlavě do nebezpečí, ze kterého se už nemusí vrátit ke své rodině.

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálnými postavami či společnostmi je čistě náhodná.

Nad hlavou se mi pomalým tempem plíží horoucí plameny. Pálí, ale nevnímám peklo, ve kterém se nacházím.

Přes hustý dým nevidím ani na krok. Maska dodávající kyslík mě až příliš dusí.

Hořím… pevně svírám hadici a snažím se dostat oheň pod kontrolu. Adrenalin mi proudí tělem jako notná dávka odvahy.

Nemám čas mít strach.

Nemám čas přemýšlet, jestli zemřu.

Následuji oheň, který ve mně zažehla…

Jeho zrada mě uvnitř dusí. Ničí mě kousek po kousku. Pomalu upadám do depresí, ze kterých se následně ztěžka dostávám.

A pak se objeví… roznítí ve mně jiskru, která se poskrovnu rozněcuje.

Spaluje mi srdce a skrz kůži proniká napovrch kouř. Strach mi ale nedovoluje, aby vypukl požár.

Celou mě pohltil svými ohnivými plameny.

Kapitola 1

Hayley

Hodím do kabelky poslední věci, které potřebuji. Naposledy se zhlédnu v zrcadle a spokojeně na sebe mrknu.

„Dneska to zvládnu. Vyjde to,“ zamumlám si pro sebe.

„Říkala jsi něco?“ ozve se Luk z obýváku.

„Nic. Jen, že jdu.“

„Jo,“ zabručí.

Zakoulím očima. Doufala jsem, že řekne něco jako hodně štěstí, nebo ať ti to dobře dopadne. Ale nic. Hlasitě se nadechnu a za zvučného klapání jehlových podpatků projdu úzkou chodbou. Ještě jednou uhladím své dlouhé oříškově hnědé vlasy a v zrcátku zkontroluju líčení. Nervózně si podupu při pohledu na hodinky a konečně vyběhnu na ulici New Yorku. Mávám na projíždějící taxi, ale nezastaví.

„Sakra,“ podrážděně vzdychnu.

Do háje, vůbec nestíhám, zanadávám si v duchu.

Znovu se podívám na obě strany a rozeběhnu se směrem, kterým potřebuju. Skoro běžím, zdržují mě jen moje nepraktické jehly na nohou.

Proč jsem si nevzala pohodlnější boty?

Odbočím za roh a najednou do mě cosi vrazí.

„Au,“ zasyčím, praštím se o zdi přilehlého domu a dopadnu tvrdě na chodník.

Cyklista, který mě srazil jede dál a já jen nevěřícně hledím, jak mizí v dáli.

„Jste v pořádku?“ přiběhne ke mně neznámý muž.

Podívám se na něj a ztěžka polknu. Klečí přede mnou fakt nádherný chlap. Ocitla jsem se v nebi? Na takového jsem snad nikdy nenarazila. Chvíli přemýšlím, jestli jsem se nepraštila do hlavy. Jo, jen jsem praštěná. Určitě je to jen můj výplod fantazie. Ale skvělý výplod.

Tmavé vlasy, po stranách krátce střižené a nahoře delší, ostře řezané rysy ve tváři, lehké strniště a čokoládově hnědé oči, které mě starostlivě pozorují. Žár z jeho karamelových očí mě na místě spálil. Sklouznu pohledem níž, všimnu si vysportovaného těla a vypracovaných bicepsů, které se mu derou z krátkého rukávu bílého trika. A ty potetované ruce… Bože můj!

Bože, to je kus. Úplný opak toho, co mám doma.

Do nosu mě udeří mužská kořeněná vůně a probere mě z transu.

„Haló, vnímáte mě? Jste v pořádku?“ znovu se ptá nebezpečně svůdným hlasem a dál mě propaluje hnědýma očima.

Podívám se mu do očí a snažím se mluvit, najednou mám v ústech úplné sucho. Odkašlu si a promluvím. „Myslím, že jo. Jen mě bolí ruka.“ Chytnu se za bolestivé zápěstí.

„Zavolám vám sanitku.“ Z jeho mírně chraptivého hlasu mi zavibrují kalhotky.

Musím se vzpamatovat. Jen jsem se bouchla a zřejmě dnes budu oficiálně praštěná.

„Ne, to není nutné. Jen se potřebuju včas dostat na pohovor. Sakra, meškám,“ zděšeně a uvědoměle vyhrknu.

„Obávám se, že bude lepší, když se dostanete do nemocnice,“ podotkne, ruce založené na prsou.

„Já opravdu musím na pohovor. Bez práce se neobejdu,“ zním spíš přidušeně.

Dochází mi peníze a další dny bez práce budou kruté a hladové. Už teď se toho děsím. Luk mi sice může pomoct, ale jsem měsíc nezaměstnaná. Hádáme se kvůli každé prkotině a já chci jen práci a klid.

„S tou bolavou rukou?“ poznamená neznámý hezký muž, v obličeji samolibý výraz.

Hlasitě vzdychnu. „Slibuju, že hned po pohovoru se nechám vyšetřit.“

Pousměje se a mně se podlomí kolena, i když sedím na betonovém chodníku.

Jak je možné, že na mě působí sexuchtivým dojmem? Vždyť se nesmím dívat na jiné… jsem přece zadaná.

„Myslím, že takhle to není vhodné,“ poukáže na mé špinavé šaty.

„Do háje.“

Vážně… vypadám jak špindíra.

„Doprovodím vás. Opravdu nemám zavolat sanitku?“ zapíchne na mě pátravý pohled.

„P... proč byste to dělal?“ vykoktám.

„Kdybyste náhodou po cestě omdlela… nebo tak něco.“

Zakoulím očima. O co mu jako jde? Takhle mám jít do nemocnice?

„Musím na sebe hodit něco jiného. Kamarád mě odveze.“

Kamarád? Proč jsem neřekla, že jde o mého přítele?

„Mám za rohem auto. Nemusíte se bát,“ cekne a pomůže mi vstát.

„No to je dobře, protože mě asi bolí i kotník.“ Při došlápnutí zasyčím bolestí.

Okamžitě mě chytne kolem pasu a pomůže mi dobelhat k černému pick-upu. Z jeho doteku se mi podivně zatočí hlava. Co se to se mnou jen děje? Otevře dveře od spolujezdce, drapne mě do náruče a opatrně posadí na sedadlo. Cítím se neschopně a přihlouple.

Tohle se mi vážně povedlo. Nejenže jsem se nedostala na pohovor, ale sedím v autě s úplně cizím chlápkem.

Ale pěkným chlápkem, připomene mi hlásek v hlavě.

Držím si stále levé předloktí a sleduji, jak pohledný chlap obchází auto a něco ťuká do mobilu.

Nechám se zabít sexy chlapem! – vykřiknu v duchu.

Nasedne, připoutá se a nastartuje.

„Jak se cítíte?“ zeptá se, oči upřené před sebe.

„Jako těsně před smrtí. Dřepím s cizím mužem v jeho autě.“ Zadívám se na něj.

Proč musím pořád na něj tak civět?

Zasměje se. „Nic vám neudělám.“

„To říká asi každý vrah, aby uklidnil svou oběť.“ Naplním si plíce vzduchem a hlasitě vydechnu.

Ale jestli mám umřít v rukou takového sexouše, tak mi je to asi jedno. – pomyslím si.

Ne, že bych na Luka zapomněla, ale přestal o sebe dbát. Když se nad tím zamyslím… možná už mě tolik nepřitahuje jako dřív. Moc dobře vím, že by mě odvezl, ale velmi neochotně. Nemám náladu se dívat na Lukův otrávený obličej.

Zařadí auto do provozu. „Jsem Dylan,“ po chvíli nenuceně prohodí.

„Takže mi řeknete falešné jméno, které jste si vymyslel a čekáte, že vám sdělím to svoje?“ pozvednu obočí.

„Když myslíte,“ potutelně se pousměje.

Jaká je šance, že bych narazila na sériového vraha nebo sériového znásilňovače?

„Já jen… nikdy nesedám do auta k cizím lidem. Jsem… Hayley,“ dodám zdráhavě.

„Odvezu vás do nemocnice, Hayley, a pak zpět domů. Nenechám vás takhle shánět taxi.“ Nevzrušeně sleduje silnici před námi.

„Děkuju,“ pípnu skoro neslyšitelně.

Podívám se na špinavé šaty a zastydím se. Vedle mě sedí ten nejhezčí chlap, jakého jsem kdy viděla a já jsem jako šmudla. Nemám odvahu se podívat do zrcátka, musím vypadat otřesně.

S rukou v ortéze a namoženým kotníkem se vybelhám z ordinace. Překvapí mě, že Dylan na mě vážně čeká.

„Neodešel jste.“

„To víte. Nemůžu si pomoct. Ještě vás musím odvézt za město.“ Chvíli se tváří vážně a pak pozvedne koutky hezky tvarovaných rtů do úsměvu.

„Tak fajn,“ pokrčím rameny a pomalu kulhám na parkoviště.

„Mám vás odnést, Hayley?“ zeptá se a já na chvíli zaváhám.

Už tak mě v náručí odnesl dovnitř. Nebudu lhát, užívala jsem si pozornost, kterou neznám. Hříšně voní, a ta vůně mě k sobě volá a svádí mě k nečestným činům.

Zavrtím hlavou a dál se belhám ven. Když konečně dorazíme k jeho autu, zůstanu stát. Nemám šanci v takovém stavu nasednout. Podívá se na mě, otevře mi galantně dveře a pomůže na sedadlo. Zavětřím jeho kořeněnou příjemnou vůni a jako feťačka se zhluboka nadechnu. Bože můj… ještě chvíli a budu závislá.

„Kde bydlíte?“ zeptá se.

„Kousek od místa, kde jste mě našel.“

„Fajn.“

Mlčím a poslouchám písničku v rádiu, která proniká tichem. Mám chuť si ji pobrukovat, ale nechci se ještě víc ztrapnit před tímhle polobohem.

„Jsme tady,“ vytrhne mě z myšlenek.

„Jo... Asi bych měla poděkovat,“ na moment se odmlčím. „Díky.“

Nic neříká, vysedne z auta a otevře mi dveře. Pomůže mi vysednou, zavře za mnou a zamkne auto.

Moment, proč zamyká?

Nahodím na něj vděčný pohled a znovu poděkuju.

„Raději vás doprovodím k domu.“

Podepře mě a pomůže mi až ke vchodovým dveřím.

„Děkuji. Tady už to zvládnu,“ pousměju se.

„Jste si jistá?“ přesvědčí se.

Kývnu hlavou a strčím klíč do zámku dveří.

„Hayley?“ osloví mě.

„Ano?“ otočím se a zatajím dech, když spatřím, jak se na mě dívá pronikavýma karamelovýma očima a uvolněném postoji.

„Dávejte na sebe pozor,“ mrkne na mě a vydá se k odchodu.

Přistihnu se, jak doufám, aby se otočil a vyptal si mé číslo.

Proboha, jak bych se takovému mohla vůbec líbit, zavrtím hlavou.

Ještě nedávno jsem byla posetá akné a trochu víc silnější. Měla jsem toho dost a začala s tím něco dělat. Pleť mám čistou, jen občas nějaká malá jizvička jako připomínka šeredné pleti. Díky lékům a mastím od lékaře se nemusím za sebe stydět. Přebytečná kila jsem shodila téměř rychle. Ale moje sebevědomí se tím neposílilo. Možná za to může Luk tím, co mi před půl rokem provedl.

Na hrudi mě udeří bolestivá vzpomínka, téměř ihned ji setřesu.

„Už jsi doma?“ ozve se Luk.

Čekala jsem, že bude vyzvídat, jak šel pohovor, ale vím, že takové otázky se nedočkám. Neochotně se dokulhám do obýváku.

„Co se ti stalo s oblečením?“ zeptá se a celou mě sjede pohledem. „A co máš s rukou? Takhle ses ukázala na pohovoru?“

„Malá nehoda. Nic mi není, nemusíš mít starost. Jdu do sprchy,“ nahodím odvážný pohled a mizím ve dveřích.

Nemám chuť s Lukem probírat dnešní situaci. Na druhou stranu by třeba žárlil. Nebo taky ne…

Dnešek stál za starou belu, povzdychnu si.

Dylan

Chudák holka. Jakýsi vůl ji sejmul kolem a ani nezastavil. Byla moje povinnost jí poskytnout první pomoc. Absolvoval jsem přece zkoušky, složil slib. Dívala se na mě s obdivem. Musela dostat slušnou ránu do hlavy. Možná proto na mě hleděla jak na svatý obrázek. I když jsem to nedával najevo, každý její pohled na mě jsem zachytil.

Teď sedím na stanici, čekám na jakýkoli výjezd a přemýšlím, proč si myslela, že bych měl být sériový znásilňovač. Při té vzpomínce se uchechtnu. Ne, že bych byl svatý, ale tahle ženská není ani můj typ. Není škaredá, jen… cosi mi na ní nesedí. Stejně už se nikdy nepotkáme. Jinak bych měl potřebu zjistit, proč se mi zdála zvláštní. Asi syndrom zachránce.

„Tady je… náš hrdina dne,“ ozve se kolega.

„Rád zachraňuju ženy v nesnázích. Máš s tím problém?“ Přeměřím si ho pohledem.

„Měl by sis konečně zašoustat. Už jsi přece dlouho singl.“

„Moje pravačka by mohla vyprávět. Jenže nějak nemám chuť na nezávazný sex. Ranila mě… využila a já nemám náladu začínat něco od znova.“

Plácne mě po rameni. „Jo, kámo. Já ti to říkal.“

To jsem zrovna potřeboval slyšet.

„Dám si kafe, chceš taky?“ změním téma, vážně se nehodlám bavit o ženách.

„Mě neoblafneš, Dylane. Byla aspoň kočka?“

„Kdo?“

Stačí jediný pohled a chápu.

„Hezká to jo, ale ne můj typ. Stejně už se s ní nikdy nepotkám.“ S těmito slovy mizím do kuchyně, kde se poflakuje zbytek posádky.

„A kdybys ji potkal, pozval bys ji na drink?“ houkne na mě.

„Možná,“ křiknu přes rameno.

Čekám až překape voda, abych si mohl nalít do hrnku černou tekutinu a přemýšlím, jestli bych se vážně pokusil Hayley někam pozvat. Možná bych se mohl o sblížení pokusit. Nebo…

Čím víc se nad tím zamýšlím, tím víc mi přijde zajímavá.

Jenom mi začíná samota lézt na mozek, pomyslím si a s hrnkem v ruce se posadím ke stolu. Měl bych zkontrolovat hasičské auto, jestli nic nechybí. Než se přižene výjezd. Mezi těmito stěnami žádné plány dopředu neplatí. Žije si to tu vlastním tempem a životem.

Kapitola 2

Hayley

Po dvou týdnech se mi namožená noha dala dohromady, téměř nebolela a já mohla na další pohovor. Jsem zoufalá z bezmezné situace bez práce, ale musím bojovat. Nemůžu se nechat živit od Luka. Ani nevím, jestli vztah s ním má ještě nějakou budoucnost. Možná… jsem mu neměla odpouštět. Jenže já si myslela, že ho vážně miluju. A teď… nemůžu dostat z hlavy Dylana. Toho muže, který nebyl jen hezký, ale měl dobré srdce. Alespoň se tak jevil. Pomohl mi v nesnázi. Kdo v dnešní době pomůže úplně cizímu člověku? Skoro nikdo, že?

Pořád před očima vidím jeho hnědý upřený pohled, jemné strniště, přes které bych nejraději přejela prsty.

Urovnám si černé upnuté šaty po kolena s širšími ramínky a téměř žádným výstřihem. Na pozici asistentky ředitele nemůžu být moc vyzývavá přece. Je daný určitý dresscode. Vycházím z bytu s velkým časovým náskokem. Luk je v práci a já se nemusím starat, jestli má všechno, co potřebuje. Někdy mi přijde jako malý kluk. Musím mu neustále chystat jídlo, protože si skoro nikdy nic neudělá sám.

Chvíli vztah mezi námi vypadal, že všechno bude jako dřív. Jenže poslední dobou si uvědomuju, že mi něco v životě schází. Svoboda? Láska? Náklonost? Sama nevím… Dostala jsem se do bodu, kdy každý den přemýšlím, jestli by mi s někým jiným nebylo líp. Já nevím, jestli je to jen nějaká blbá doba. Prostě se cítím prázdná. S nízkým sebevědomím. Ponížená… chci být zase zamilovaná, vznášet se v oblacích. Mít v sobě hřejivý pocit, oporu a důvěru, tak jako bývá na začátcích vztahů. Asi jsem porouchaná. Ale vážně miluju Luka natolik, abych mu dokázala odpustit? Jde vůbec fungovat normálně dál? Dělat, jakože se nic

nestalo? Vždyť každý pohled na něj mě nesmírně bolí a každý dotek se mi hnusí. Už mi s ním není příjemně a blaženě.

Přenesla jsem se přes jeho zradu, alespoň jsem si to myslela, ale teď si uvědomuju, že nedokážu přejít všechno. I já mám nějakou cenu, hrdost a hranici sebezáchovy. Snažím se každý podělaný den, ale uvnitř mě je tíha, bezmoc, bolest. Ničí mě a pomalu sžírá kousek po kousku, napadá mě, co by kdyby. Jak mám žít s Lukem, když váhám? Existuje něco, co by mi dalo znamení, jestli kráčím tou správnou cestou? Bože, kdyby tak existoval náhled do budoucnosti.

Vycházím ze dveří, sotva udělám krok zlomí se mi nízký podpatek. Sakra. Otráveně vzdychnu a vrátím se do domu. Vyměním boty a doufám, že dnešní den zvládnu bez další úhony. Poslední dobou se mi dějí divné věci. Snad mi někdo shora ukazuje, jak jdu hořící cestou do pekla a pohybuju se na tenkém ledě. Nejsem si jistá, jestli Luka miluju, tolik zranil mé city. Přímo je zadupal hluboko do země, nedokážu se pohnout dál. Ten tlak je moc velký.

Všem jsem tvrdila, že jsem začala zdravě jíst a cvičit. Pouhá výmluva… jak se mi podařilo shodit deset kilo za jeden měsíc. Pravda je, že mě zlomil natolik, že jsem nedokázala do sebe dostat jídlo a byla pořád ve stresu. Cítím tolik bolesti i po půl roce.

Doděláváme dům v klidnější části New Yorku, možná proto jsem ho nedokázala opustit. Bála jsem se… začít od začátku. Samoty.

Můžu vůbec v budoucnu věřit jinému chlapovi?

Na pohovor se mi podařilo dorazit včas a bez problémů. Asistentka mě uvedla do zasedačky, kde na mě čekal zaměstnanec z personálního. Probrali jsem moje pracovní zkušenosti, náplň práce a absolvovala jsem menší průzkum po oddělení, kde bych měla pracovat. Kancelář vypadala moderně a luxusně.

Mám práci. Sakra, já mám práci.

V srdci zacítím náznak radosti. Konečně vnímám i něco jiného, než jen bolest a sebelítost. Po dlouhých dvou hodinách sjíždím výtahem do přízemí.

V mé nové práci. Zítra nastupuji. Sakra…

Řekla bych, že nemůžu být šťastnější, ale tenhle pocit se mi poslední dobou dost vyhýbá. Rozhoduju se, že cestou domů se stavím za Rebekou. Mojí nejlepší kamarádkou. Usmívám se, mám ze sebe radost.

Musím si dát do pořádku svůj život. Urovnat myšlenky. Nebo se ze všeho zblázním. Už mě nebaví nenápadně Lukovi prohrabávat mobil. Nevěřím mu. Ať se snažím, jak chci. Nejde to.

Výtah se najednou zatřese a v mezipatře zůstává stát. Všichni se na sebe vyděšeně podíváme. Stojíme tady čtyři a vyměňujeme si nechápavé pohledy. Sednu si na podlahu a začnu se smát.

„To už není prostě možné,“ zním jako naprostý šílenec.

Je mi fuk, jestli si myslí, že jsem divná. Upřímně já zvláštní jsem. Vždycky jsem vyčnívala, ale tím horším způsobem. Na základce mě šikanovali, na střední jsem se druhým radši vyhýbala a na univerzitě jsem si hleděla svého. Na výšce jsem měla obdivovatele, spolužáka, který po mně „tajně“ toužil, ale nikdy nespadal do mého vkusu na muže.

Z myšlenek mě vytrhne zvonek výtahu, jedna z žen mačká nouzové tlačítko jako zběsilá. Nic neříkám. Taky se fakticky bojím. Sedím dál na zemi a snažím se nemyslet černě. Znovu se zamyslím a zavírám oči.

Nikdy jsem nepatřila mezi oblíbenkyně. Možná jsem si zradu od Luka zasloužila. Anebo mě měla zlá situace probrat? Zlomil ve mně představu krásného romantického vztahu, lásky na celý život. O romantice se poslední dobou dočtu jen v knihách. Kéž bych mohla být jednou z neohrožených hrdinek, které nakonec skončí se správným dokonalým mužem. Dokonalost se přeceňuje.

Zdvihnu víčka a zjišťuju, že v kabině výtahu je tma. Ochromuje mě panika.

Do háje. Dostanu dobrou práci a umřu ve výtahu, ironicky se usměju. Proč mě radši nezabil polobůh Dylan? Asi by šlo o mnohem lepší smrt, než aby ze mě byla placka. Trčím v nebezpečné krabici na pár lanech už hodinu! Ve skutečnosti se může jednat jen o pár minut. Muž a dvě ženy se mnou prožívají stejné utrpení. Mají strach vepsaný ve tváři. Já umírám pomalu a tiše. Vzduch těžkne a skláním hlavu na svá pokrčená kolena. Fajn, poslední dobou stojí všechno za prd. Tohle je poslední kapka.

Z venku zaslechneme hluk. Jde o šílený randál až mi z toho jde hlava kolem. Skřípání, vrzání, bouchání… Dveře se otevřou, u vrchu vznikne malá škvíra a v nich vidím několik párů černých bot. Dovnitř se žene vzduch a já se můžu nadechnout.

„Jste v pořádku?“ ozve se shora hlas.

Ostatní odpovídají a já znovu sklopím hlavu na kolena a tisknu víčka k sobě. Chci mít tohle peklo za sebou.

„Dostanu se k vám přes vrchní poklop výtahu. Buďte v klidu. Dostaneme vás ven,“ ujišťuje nás mužský hlas. „Stáhněte se na stranu.“

Nikam se nehnu.

Po chvíli nám nad hlavami vzniká otvor, dovnitř někdo nahlídne. Musím přivřít oči před ostrým světlem baterky z přilby záchranáře.

Doufám, že mě vytáhne aspoň nějaký pěkný hasič, napadne mě. Ne, že by na tom záleželo. Jsem si ale jistá, že jak všechny dostane ven, tak se mnou výtah sjede dolů. Ráda se ještě podívám na něco pěkného, než umřu.

Strká dovnitř skrz střešní otvor žebřík a ostatní na něj postupně lezou. Já zůstávám sedět, jsem paralyzovaná a nedokážu se ani pohnout. Bojím se, nebo se možná připravuju na smrt.

„Jste v pořádku?“ zeptá se mě.

„Nemůžu se pohnout,“ syknu, ale hlavu nechám sklopenou.

Slyším, jak těžkými boty dupe po stupínkách žebříku. Z posledního těžce seskočí na podlahu. Výtah se zatřepotá a já se vyděsím ještě víc.

Rovnou mohl skočit přímo seshora.

„Pomůžu vám, slečno,“ řekne uklidňujícím hlasem.

Zvednu tvář, ale do té jeho nevidím.

Pitomé světlo na jeho helmě.

V triku, kalhotách a zajištěný lanem si ke mně sedá.

„Ráda se hrnete do nebezpečí?“ zeptá se.

„Jak tohle můžete vědět?“ syknu.

„Je to snadné, Hayley.“

Světlo v kabině na chvíli problikne a já vedle sebe spatřím záhadného zachránce, který mě nenechal ležet na chodníku.

„Zase vy?“ ironicky se zasměju.

Já si tak moc přála, abych ho zase potkala, až se mi mé přání splnilo. Jenže zrovna v takové situaci? Kdy jsem opět v roli oběti? Měla bych se posbírat a vylézt nahoru.

„Rád vás zase vidím. I když bych vás viděl raději za lepších okolností.“ V jeho hlase slyším menší pobavení.

„Fajn, jsem slaboch. Bojím si stoupnout,“ přiznám.

Postaví se naproti mně a natáhne ruku. Sleduji jeho dlaň, kterou zakrývá mohutná rukavice. Kdyby měl na sobě hasičský oblek asi bych ho nepoznala, ale teď nehoří a nepotřebuje ho. Pohne prsty a naznačí, ať se ho chytnu. Těžce polknu a udělám, oč žádá. Pomalu se postavím. Slabostí se mi zatřesou nohy.

„Nebojte se, Hayley. Nenechám vás tady.“

Jeho hlas mě probere z nějakého divného transu. Přejdu k té věci, po které musím vystoupat.

„Vidíte, jak jste statečná. Teď vylezte nahoru.“

„Fajn, ale ne, že mi budete čumět na zadek,“ snažím se vtipkovat.

Jen chci ze sebe setřást strach, odlehčit situaci.

Pobaveně se zasměje. „Nebojte.“

Postupně zdolávám stupínek po stupínku. Na zadek mi beztak čučí, ale je mi to fuk. Najednou stojím nahoře. Nade mnou je temná výtahová šachta a podivný puch. Výtah se začne znovu třást. Jiný hasič mě popadne za ruku a strhne k sobě. Dopadám na něj. Okamžitě zapíchnu pohled do otvoru k výtahu. Dylan rychlostí blesku vyleze po zbytku žebříku. Nikdy bych neřekla, že to tak rychle jde. Odrazí se a skočí. Za ním se ozývá skřípání, které dere ušní bubínky.

„Tak to bylo o fous,“ řekne a zazubí se Dylan, když dopadne vedle mě.

Uvědomím si, že zadržuju dech. Po chvíli se postavím. Mozek nedokáže pobrat vzniklou situaci. Z temné díry se žene spousta prachu a dýmu. Je mi jasné, že se zřítil. S hrůzou v očích permanentně civím na otvor plný štiplavého oblaku.

Dylan mě popadne za rameno a táhne stranou.

„Takhle rychle byste nechtěla být dole, co?“ řekne zcela klidným hlasem.

Konečně se na něj podívám a obejmu ho. „Děkuju,“ brouknu šokovaně.

Stojí nehnutě, ale nakonec své ruce omotá kolem mě. „Nic se nestalo. Dostali jsme se ven.“

Vychází z něj příjemné teplo, jeho velké dlaně mě hladí po zádech a já jihnu.

Co dělám, proboha. „Pardon,“ stydlivě šeptnu a uhnu pohledem.

Trapas!

„Hej ty,“ zavolá na něj jedna z dívek, která byla se mnou ve výtahu.

„Já?“ ozve se Dylan.

„Jo. Ty,“ přikývne.

„Potřebujete něco?“ zeptá se Dylan.

„Dáte mi své telefonní číslo?“ dotáže se dívka a několikrát na něj koketně zamrká.

Napjatě čekám, co odpoví.

I mně ho dej… prosím.

Dylan se na ni podívá. „Devět jedna jedna,“ prohodí zcela nevzrušeně.

Chvíli mi trvá, než tři čísla doputují do mého zkratovaného centra vědomí, ale pak mi cvakne vypínač 911. Pozvednu koutky úst, kousnu se zevnitř do tváře a zadržuju smích. Jinak bych se na místě zlomila v pase. I v téhle svízelné situaci.

Asi by mi vtípek neměl ve stavu šoku přijít vtipný. Mně své číslo určitě taky nedá, ale nemám odvahu si jej vyptat. Myšlenky se mi začnou vracet k situaci, která se před pár momenty odehrála.

Sakra, Hayley! Málem jsi umřela!

Zmocní se mě zvláštní pocit. Panika.

Dylan

V životě by mě nenapadlo, že budu dvakrát v krátkém čase zachraňovat stejnou ženu. A stačilo. Oficiálně ji chci poznat.

Sklízíme sutiny, které zbyly z výtahu. Jestli jsem se bál, když se pode mnou začal řítit? V ten moment ne. Navíc jsem byl jištěný lanem. Práce hasiče není jen moje povolání. Být hasičem je poslání. I když jde o náročnou profesi, jak už psychicky, tak i fyzicky. Nedokázal bych žít s pocitem, že nezachráním něčí život, střechu nad hlavou… Pokud už samozřejmě není pozdě a musím z vraku auta vytáhnout lidi bez známek života. Takové dny jsou na nic, seberou mě, ale musím fungovat dál.

Nemůžu si pomoct… v hlavě se vracím ke chvíli, kdy se Hayley bála. Je tolik zranitelná, křehká. Úplně jiná než bývalka. A ten její parádní zadek, lehce skousnu spodní ret. A její prsa přitisknutá k mé hrudi…

„Děláš něco, nebo čumíš jen do blba?“ vyruší mě hlas kapitána.

„Zamyslel jsem se.“

„Myslet můžeš až pak. Teď makej,“ napomene mě s úšklebkem. „Ještě budete drhnout auta.“

Raději bych bušil do pytle v posilce tady na stanici. Nebo do někoho?

Bez keců pokračuju v úklidu sutin a myšlenky na ženu jménem Hayley vytěsním z hlavy. Alespoň pro tuhle chvíli.

Kapitola 3

Hayley

Ležím ve vaně a v hlavě si přemítám poslední dění. Hlavně část dne, kdy si Dylan vyptal můj telefon. Chtěl, abych odemkla svůj mobil, vzápětí do něj cosi naťukal. Později jsem zjistila, že uložil své číslo mezi mé kontakty. A tím nemyslím, jak odpověděl té ženě, „Devět jedna jedna“. Skutečné soukromé číslo. A já si nic nevyžádala. Dal mi ho sám od sebe.

Říkám si, že je snad znamení osudu, že jsem ho potkala podruhé a znovu mi pomohl. Co když mi pomůže do třetice? Možná se jedná o Luka. Ztrácím s ním čas? Jenže tohle všechno se nedozvím. Popravdě sbírám odvahu se Dylanovi ozvat. Hlavně, co bych mu napsala?!

Hypnotizuji mobil, který leží na hraně vany. Váhám… vážně váhám, jestli se odvázat a jednou udělat něco zakázaného, podlehnout pokušení. I za cenu popálenin. Luk se dívá na televizi a já si užívám chvíli jen sama pro sebe.

„Kruci,“ vzdychnu.

Popadnu přístroj a vyťukám zprávu.

Já: Plánoval jsi mi dát své číslo? Protože já neměla odvahu si jej vyptat.

Zavírám oči a přistihnu se, že mi hoří tváře. Neměla jsem mu psát.

Když mi v ruce zavrní mobil, málem mi sklouzne do vody. Tak tak ho zachytím, aby se neutopil.

Dylan: Možná.

Hmm. To je teda odpověď. Jsem husa, vždyť jsem se nepodepsala.

Já: Děkuji, že jsi mě ve svém autě nezabil. A ještě si mě nakonec zachránil z výtahu.

Teď už mu musí být jasné, kdo mu píše. Nejradši bych ponořila hlavu do vody, schovala se a přečkala až se všechno uklidní. Hlavně moje splašené hormony. Ale to neudělám. I tak jsem marná.

Dylan: Asi by tě byla škoda zabít, Hayley. Mimochodem, máš fakt pěkné jméno. A pěkný zadek.

Nechápu, co je na mém jménu hezkého, ale když si to myslí… pokrčím sama pro sebe rameny. Ten prevít…

Já: To můžeš takhle v práci psát zprávy? A jak to, žes mi zíral na zadek?

Jsem fakt trapná. Za těch sedm let už ani nevím, jak se flirtuje.

A chci vůbec flirtovat? A co Luk?

Dylan: Když mám čas, tak jo. Ale už nejsem v práci. Podíval jsem se jen jednou.

Já: Aha. Proč jsi mi dal své číslo?

Nedalo mi to. Taky jsem byla zvědavá, jestli mi nějak polichotí. Vlastně Luk mi krásná slova neříká. Nepochválí mě, jestli mi něco sluší. Jen mě zkritizuje, když se mu něco nelíbí. Docela mi tím snižuje sebevědomí. Naučila jsem se ho nebrat vážně.

I když mě odpověď zajímá, vylezu z vody, jinak by ze mě byla brzy harmonika. Na prstech u nohou už se mi začaly tvořit varhánky. Odložím mobil raději na podlahu. Samým vzrušením bych jej mohla ještě utopit. Při mé smůle.

Zabalím se do ručníku a prohlídnu se v zrcadle. Nezdá se mi, že bych vypadala hrozně. Až na můj velký zadek. Nevěřím si. Není možné, abych se komukoli líbila. Vždyť Luk mi neustále tvrdí, že by mě nikdo nechtěl. „Prosím tě, kdo by o tebe zakopl?“

Jen v ručníku přeběhnu z koupelny kolem obýváku do ložnice. Koutkem oka zahlédnu Luka, který si mě prohlédl. Jako bych slyšela to jeho ‚Co to je?‘. Takhle na mě reaguje běžně. V tuhle chvíli jsem vděčná, že mlčí. V ložnici najdu čisté pyžamo a navléknu se do něj. Mobil položím na postel. Vrátím se do koupelny, vyčistím si zuby a na ruku nasadím ortézu. Pořád ji mám naraženou od té nehody s cyklistou. Snad už ji budu nosit jen chvíli. Rozčešu si vlasy, vrátím hřeben do šuplíku a spěchám do ložnice. Luk mě ignoruje a sleduje film. No, spíš čučí do mobilu. Zvláštní, že mi přestává vadit, zda si s někým píše nebo ne. Ještě nedávno mi z jeho dopisování stoupala pára do hlavy. Protočím oči a jdu si lehnout do postele. Nemá cenu jej řešit. Stejně mě povětšinou ignoruje.

Dylan: Neměl jsem u sebe ten svůj, abych si vyptal tvoje číslo.

Já: A co když jsem zadaná?

Mám mu přiznat, že s někým žiju a stavím s ním dům? Cítím se provinile, že za zády Luka píšu někomu jinému. Nejsem ten typ, co se musí za každou cenu mstít. Vlastně nejsem ani typ, co podvádí. S Lukem jsem od svých dvaceti let. Po sedmi letech, kdy ranil moje city se cítím jiná. Ale i tak bych ho nedokázala podvést. Nebo aspoň si to stále myslím. Poznali jsme se na univerzitním večírku. Tehdy na moji školu nechodil, ale obrážel stále večírky se svým kamarádem.

Dylan: A jsi?

Čekala jsem, že se zeptá, naběhla jsem si sama. Vzdychnu a připravuji si v mysli odpověď.

Já: Jsem ve vztahu sedm let, ale je to hodně moc komplikované. Jako vážně hodně komplikované.

Nečekám, že mi odepíše. Kdo by si chtěl psát se zadanou? Ale já už se tolik svázaná necítím. Možná se jen bojím opustit tu jistotu, která mě k Lukovi svazuje.

Dylan: Někdy jsou vztahy na prd. Stalo se mezi vámi něco?

Já: Ublížil mi a nejsem si jistá, jestli se přes to dokážu přenést.

Dylan: Jak ublížil? Sáhl na tebe?

Já: Ne, nikdy mě neuhodil. Hele, asi je jedno, co mi udělal. Nechci probírat můj mizerný vztah.

Dylan: V pohodě. Promiň. Nemusíš se mi svěřovat, když nechceš.

Já: Jo. Měla bych jít spát. Ráno jdu do nové práce.

Dylan: Tam, kde spadl ten výtah?

Při vzpomínce bezmoci a paniky se ošiju. Kdybych ve smrtící krabici zůstala, už bych neexistovala a pro nikoho nebyla přítěží. Necítila bych nic. Žádnou bolest, která mě trýzní.

Já: Jo. Dostala jsem tam práci. Chvíli před tím, než jsem nastoupila do výtahu.

Dylan: Tak gratuluju. Nebudu tě rušit. Dobrou noc.

Já: Díky. Dobrou noc.

Usměju se sama pro sebe a odložím přístroj na noční stolek. Je mi jasné, že už se neozve. Asi dobře, protože se nemusím cítit provinile, že dělám něco zakázaného. I když… nepsali jsme si o ničem, co by narušovalo vztah mezi mnou a Lukem. Převalím se na bok a zavřu oči. Z obýváku se ozývá hlasitý zvuk televize. Ruší mě, a tak se zvednu a zavřu dveře od ložnice. Praštím sebou zpět do postele a podrážděně zavrním.

***

Ráno po noci, kdy jsem se převalovala z jednoho boku na druhý a nemohla usnout dorazím do budovy, kde začíná můj nový pracovní život. Podívám se na místo oddělené páskou. Při představě, že mě čeká dvacet pater po schodech, se hned po ránu opotím. Sice je funkční druhý výtah, ale nějak se bojím. Střídavě se dívám na výtah a schody. Lidé nastupují a vystupují a já se musím rozhodnout. Kdosi mě požduchne a ocitnu se uvnitř kabiny. Zrychleně dýchám, bojím se. Kabina se pomalu táhne nahoru. No tak, už buď nahoře, moje zděšení narůstá.

Ještě pět pater, to zvládnu. Před očima se mi míhají střípky včerejších událostí, panikařím. Když konečně zastaví ve dvacátém patře a já vystoupím, oddechnu si. Přejdu do své nové kanceláře, kde na mě čeká šéf. Starší muž, kolem čtyřiceti let. Celkem hezký, ale na mě starý. Podám si s ním ruku a vyslechnu si krátké zasvěcení ohledně pracovní kázně, doby a náplně.

Konečně mám něco, kde můžu uniknout od kruté reality a zaměřit myšlenky jiným směrem.

Třeba na Dylana.

Sakra, Hayley… on je poslední člověk, na kterého bys měla myslet!

Velká ručička na hodinkách ukazuje pátou hodinu odpolední a já odcházím lehce znavená domů. Jak jsem čekala, Dylan se už neozval. Zívnu si únavou, když vycházím z budovy.

Ještěže jdu konečně domů, pomyslím si.

„Náročný den?“ ozve se za mnou.

Trhnu sebou a málem vrazím do pouliční lampy, otočím se a očima si smlsnu na hezkém hasiči.

Ale co tu kruci dělá?!

V hlavě mi šrotují veškerá kolečka.

„Kde se tady bereš?“ dostanu ze sebe po chvíli.

„Napadlo mě, že bych tě pozval na kafe.“ Nasadí neodolatelný úsměv, ze kterého jsem celá jak z rosolu.

Počkat, cože? On tady čeká na mě?

Zamrkám, abych se přesvědčila, že se mi nezdá.

„Ty jsi na mě čekal?“

„Jo,“ prohodí ledabyle.

„A co když nemůžu?“ pozvednu obočí. „Mohl jsi mi napsat. A jak jsi vůbec věděl, kdy končím?“

„Chtěl jsem tě překvapit. A nevěděl… riskoval jsem, že tady strávím věčnost.“

To se mu vážně povedlo.

„Aha,“ odtuším.

„Tak co? Káva?“ vyhrkne na mě.

Únavou padám skoro na hubu. Jedna černá tekutina by mě mohla postavit na nohy.

„Tak jo,“ pokrčím rameny.

Komu uškodí, když se na toho hezkého chlapa, plného testosteronu, budu chvíli dívat a tajně snít?

„Jakou si dáš?“ zeptá se, když se v kavárně usadíme k velkému oknu.

„Lungo, prosím,“ nahodím úsměv a pod stolem nervózně překřížím nohy.

Nechápu, co dělám. Doma na mě přece čeká Luk.

Ale já předtím na něj čekala tolikrát a on se nevracel. Ať si okusí vlastní medicínu. Emoce se ve mně mísily jak přeplácaný ovocný salát.

Dylan na stůl položí dvě horké tekutiny a sedne si naproti mně. Malinko uhnu pohledem a mrknu do rušných ulic New Yorku přes obrovskou skleněnou výplň.

„Proč jsi s ním, když ti ublížil?“ zeptá se.

Zatěkám pohledem a trhnu sebou. „Já nevím. Stavíme dům.“

„A ty nemáš peníze, abys ho vyplatila?“ usrkne kávy.

„Oficiálně je dům jeho,“ přiznám.

„Tak v čem je problém? Evidentně nejsi šťastná,“ vzdychne. „Promiň, nic mi do toho není.“

Nechápu, proč se ptá. Možná jde jen o zvědavost… Jenže stále se mi o mé bolesti mluví těžce. Svírá mě, objímá a dusí. Jsem jako v ohni a každá Lukova lež ve mně spouští milion různých pocitů. Stres, strach, psychickou únavu… i naději, že by náš vztah mohl být jako na začátku.

„Bojím se začít od znovu. Je mi sedmadvacet a chtěla bych děti. Co když už

nepotkám nikoho, kdo by mi je dopřál?“ pohledem sklouznu na své kafe a sevřu skleněný hrnek v dlaních, až pociťuji, že se mi roztříští v ruce.

„On tě podvedl, že?“ opatrně se zeptá.

Lehce přikývnu a mrkáním zaháním slzy. Bolest uvnitř mě je nepopsatelná. Myslela jsem si, že už ji držím pod kontrolou, ale evidentně rána uvnitř mě stále doutná a plápolá. Pomalu zesiluje a vzniká z toho pořádný požár emocí v mém nitru. Jsem zraněná a jako bonus jsem si vypěstovala nedůvěřivost. A může za to jen jediný člověk. Luk.

Kdo by kdy řekl, že nevěra mě srazí na kolena a změní mou podstatu. Netušila jsem, že je to taková obrovská bolest. Svírá mě a dusí. Olizuje mě svými chapadly a pomalu rdousí. Je zvláštní, jak se člověku během jedné vteřiny obrátí život vzhůru nohama. Když v tu chvíli netuší, co bude dál. Přijde obrovské zklamání… bolest, vztek… tlak na hrudi, který mi nedovolí se nadechnout. Popadnout dech. Jako by se v jednom momentě zbortil celý svět a ráno nemělo vyjít slunce.

„To mě mrzí. Kdybych ti mohl nějak pomoct…“ zmlkne.

„Asi mi nedokáže nikdo pomoct. Myslím, že se z toho jednou zblázním,“ pípnu tichým hlasem.

„To chápu. Já nevěru teda osobně nezažil, ale kdyby sis o tom chtěla víc promluvit, tak se mnou můžeš,“ chytí mi dlaň a pevně ji stiskne.

Jeho dotek je hřejivý a uklidňující, pocítím malou jiskru naděje. Ale pak svou ruku odtáhnu.

Co když je taky takový?

Co když mě podvede každý chlap?

Můžu vůbec někomu ještě důvěřovat? Co o Dylanovi vlastně vím? Jen to, že je sakra sexy a hasič. Nemusí být vůbec hodný, jak se zdá.

„Víš…“ odmlčím se a volím správná slova. „Já… asi bych měla jít. Vůbec tě neznám. A ty o mě víš nejhorší tajemství, které v sobě skrývám. Děkuju za pozvání,“ roztěkaně posbírám věci a zdrhám pryč.

Volá na mě, ale neotáčím se. Držím v sobě slzy a vím, že jestli se s ním budu vídat, tak naše „přátelství“ nedopadne dobře. Kamarádit s mužem je zrádná věc. Představuje velmi tenkou hranici. A kráčet po tenkém ledě je to poslední, co zrovna potřebuji. Byla by jen otázka času, kdy by moje city přerostly v něco víc. Jednou bych po něm vystartovala a já přece nejsem člověk, který podvádí. Já ne.

Tak proč na něj myslíš? Proč se ti o něm zdá?

Člověk se lehce zamiluje do někoho, kdo je na něj hodný a snaží se mu pomoct.

Vyběhnu tři schodky, ale nejdu domů. Klepu na vedlejší dveře, kde bydlí moje dobrá kamarádka. Otevře během chvíle a beze slova mě pustí dovnitř. Bere dvě sklenky na bílé víno a rozleje pro obě.

„Luk?“ zeptá se.

Zavrtím hlavou. „Neuvěříš, co se mi stalo.“

Pořádně si loknu a poté jí povyprávím všechno za poslední týden. Sice jsme si psaly, ale Rebeka byla na dovolené a já ji nechtěla otravovat mými starostmi. Je to typická kráska. Dlouhé husté vlasy po pas, špinavý blond se světlým melírem. Velké modré oči. Štíhlou postavu, kterou ji odjakživa závidím. I když já zchudla, zůstala mi velká stehna. Vždycky jsem jimi překypovala. A teď, po nevěře se cítím pořád tlustá a nehezká. A to vážím padesát šest kilo a měřím sto šedesát centimetrů. Říkám si, že ještě ty dvě kila by mohly dolů. No vedle Rebeky si vždycky přijdu větší.

„Proč jsi mi nenapsala?“ zeptá se.

„Nechtěla jsem ti narušovat dovču,“ hlesnu.

„Takové pikantnosti si necháváš pro sebe? Sakra, Hayley. Narazila jsi na hasiče. Kdo má takové štěstí? Snad každá ženská v tomhle velkoměstě by ho brala všemi deseti,“ sprdne mě.

„Vždyť ani nevíš, jak vypadá,“ zachichotám se.

„To je fakt. A jak?“

Popíšu ji Dylana a cítím se mnohem líp, když o něm mluvím. Snad mi i cosi plápolá v hrudi. Jsem klidnější… bez stresu.

Strávím u ní hodinu a vrátím se domů, kde nikdo není. Pochybnosti nabírají na síle. Jediné, co mě napadá, že zase šoustá s nějakou kurvou. Vrací se nervozita, panika a sebelítost.

A pak zhruba hodinu bezmyšlenkovitě zírám do prázdna.

Kapitola 4

Hayley

Doma nikdo a prázdno. Ticho, ze kterého šílím. Moje pochybnosti se ozývají v plné síle, zatímco ležím v posteli a představuju si Luka, jak někde nějakou píchá. Nevím proč mě to tak ničí, proč se vůbec negativními myšlenkami mučím. Ta poslední ho využívala jen na prachy a obrala ho o dost peněz. Snad se poučil.

Ani nevím, proč se tímto způsobem trýzním. Zbortil všechno, o čem jsem si doma snila. Jako by jedním prudkým dechem sfoukl domeček z karet. Mám problém se Luka dotknout a šíleně se lituji.

Tohle musí přestat, svírám hlavu v dlaních.

Kdyby mi aspoň jedna z těch kurev nepsala na sociálních sítích. Nevím, oč jí jde. Neodepisuji jí. Na mobilu mi pípne další zpráva. Dívám se na displej a nevěřím vlastním očím.

Dylan: Netuším, čím sis prošla. Ale jestli ti můžu nějak pomoct, tak se na mě obrať.

Proč mi furt píše?

Já: Proč si chceš se mnou psát?

Je fakt krásný chlap a určitě má na lepší. Asi teda po mě nejede. Přiznávám… přitahuje mě. Nejspíš ve mně hledá kamarádku.

Dylan: Vadí ti to?

Jestli s tím nepřestane, tak se dostanu do průšvihu. Nesmím a ani nechci se už v životě zamilovat. Už ne.

Já: Možná…

Ke zprávě přiložím mrkající emotikon.

Dylan: Možná jsi mě trochu zaujala, Hayley.

Ou… cítím, jak se mi do tváří hrne krev. Vždyť já už na lichotky nejsem zvyklá. Pokouší mě… pokušitel. A vůbec, proč jsem použila mrkajícího smajlíka?

Já: Jen trochu?

Bože, co zas dělám? Zakrývám si dlaněmi tvář a stydím se. Vím, že nejsem ta, co opustí devadesát procent kvůli těm deseti. Ale momentálně si nejsem jistá, jestli to není naopak.

Dylan: Můžu tě zítra někam pozvat?

Dobře, dobře. Asi se o mě uchází. Ale proč? Vždyť nejsem vůbec hezká. Jsem jen obyčejná holka. Nestojím nikomu za společně strávený čas. Moje sebevědomí setrvává na nule, a to doslova.

Děkuji ti Luku, že jsi mi pocit, že jsem k budižkničemu zařídil.

Já: Kam?

Dylan: Kam budeš chtít. Můžu tě vzít na stanici.

Já: To není třeba.

Dylan: Vážně? Myslel jsem, že bych tě tím zaujal. Každá se chtěla podívat na zbrojnici.

Já: Asi jsem jiná.

Dylan: Navrhneš něco?

Já: Nechám se překvapit.

Dylan: Tak v šest večer tě vyzvednu. Snad se nezdržím v práci.

Já: Fajn. Budu čekat.

A teď vyvstává otázka. Na co čekat? Až se to celé vyvrbí a já budu s prosíkem chodit za Lukem? Až mi Dylan zlomí srdce? Nebo mě chce Dylan využít jen na jednu nebo pár nocí? Nechápu, proč mě chce táhnout ven. Slibuje si od toho něco?

Ach jo, řítím se do pekla… ale líbí se mi pekelný žár.

Otevřu messenger a napíšu Rebece.

Já: Spíš?

Tři tečky se rozpohybují.

Rebeka: Dojdi.

Zvednu se z prázdné postele a popadnu tenký župan, který přehodím přes sebe a v trapných růžových papučích vyjdu z bytu. Dveře k Rebece jsou už pootevřené. Vejdu dovnitř a posadím se v kuchyni na židli. Je moje nejka, takže se u ní chovám jako doma. Ostatně ona dělá to stejné.

„Co se děje? Není doma?“ zeptá se a posadí naproti mně.

„Není. Ale o to teď nejde,“ odmlčím se. „Dylan mě pozval ven. Chtěl mi ukázat hasičárnu, ale odmítla jsem.“

„Hayley! On po tobě jede,“ radostně vypískne.

„No… asi jo. Ale já nevím. Co když každý vztah bude stejný. Na začátku všechno krásné, zalité sluncem, a pak z ničeho nic zjistím, že mi nasazuje parohy?“

„Když nezkusíš jinou klobásu, tak nic nezjistíš,“ povytáhne obočí. Ježíši. „Divím se, že jsi Luka dávno neposlala do prdele,“ dodá.

A právě udeřila kladívkem na hlavičku hřebíku. I já si poslední dobou říkám, proč pořád udržuju vztah s Lukem.

„Myslela jsem si, že ho miluju. Že se přes nevěru přenesu,“ ceknu. „Je těžké, jen tak se s někým rozejít po sedmi letech vztahu. Přesto všechno mám uvnitř sebe plamínek naděje.“

„Hele… chápu, že jste spolu zažili hodně. Chodíte spolu proboha sedm let. Ale podle mě, bys ho měla nechat a jít si za štěstím,“ povzbudí mě.

„Tím si nejsem jistá. Co když mě žádné štěstí už nečeká?“ posmutním.

„Jsi tím poznamenaná víc, než jsem si myslela.“

A má pravdu. Není lehké jít jen tak dál.

„Jo,“ špitnu.

„Takže jsi Dylana odmítla?“

„Ehm… Nemůžu mluvit o odmítnutí. Jdu s ním zítra večer ven.“ Přistihnu se, jak se usmívám.

„Už jsi ho zkoušela hledat na fejsu?“ nasadí tázavý pohled a zakmitá obočím.

„Ne. Proč?“ pokrčím rameny.

„Tak hledej. Musím se podívat, jak vypadá. Jsem zvědavá ženská,“ zazubí se.

„Neznám jeho příjmení,“ podotknu.

„Ukaž. Půjč mi mobil.“

Podám ho Rebece a ona chvíli něco ťuká. A pak zůstane čučet nevěřícně na displej.

„To je on?“ vyhrkne.

Seberu ji přístroj z ruky a dívám se na profil žhavého požárníka. Nevím, jak ho našla, ale pěkně mi zavařila. Teď budu celou noc čučet na jeho fotky. A nejspíš mi potečou sliny.

„Jak jsi ho našla?“ nechápavě vyjeknu.

„Napsala jsem mu zprávu,“ pípne do sklenky s vodou a nahodí nevinný obličej.

„Cože jsi udělala?“ vyprsknu.

Na platformě s ikonou velkého modrého písmene mi vyskočí oznámení: Dylan Morgan přijmul Vaši žádost o přátelství.

Těžce polknu. Vzápětí mi pípne nová zpráva.

Dylan: Malém jsem tě na profilovce nepoznal. Moc hezká.

Podívám se zděšeně na Rebeku.

„Copak?“ zeptá se, jako by o nic nešlo.

Pod zadkem mě štípe snad milion jehliček, jak jsem napjatá a nesvá.

„Víš, jak jsi mi teď zavařila?“ zakaboním se.

„Žiješ jen jednou. A tenhle stojí za hřích, Hayley. Přinejmenším si trochu užiješ,“ mrkne na mě.

„Zbláznila ses? Ty mě máš držet dál od pokušení. Nechci se chovat jako Luk.“

„Nebudeš. Ty se s Lukem rozejdeš a užiješ si. Neboj, někde na tebe štěstí čeká.“

„Ha… tak teď jsi mě pobavila,“ řeknu sarkasticky.

„Jen si přiznej, jak se cítíš. Když není Luk doma, šílíš a přemýšlíš, jestli je s jinou. Takhle chceš žít celý život?“

Zarazím se. Sakra! Má pravdu.

„Ne… Fajn,“ vzdychnu. „Vyjdu si párkrát s Dylanem. Pokusím se ho víc poznat. Ale zatím zůstanu s Lukem. Mezi mnou a Dylanem se nic nestane.“

Absolutně odmítám někoho podvádět. Byla bych sama proti sobě.

„Když myslíš. Říkám ti, že tomu hasiči stejně podlehneš.“ Snad i chtěla, abych ujela s Dylanem.

A asi má pravdu, jen si jisté věci nechci připustit. Je tak těžké začínat od znova. Cítím se na nový start už stará. Sakra vím, že je mi teprve sedma dvacet. Ale já toužila mít první dítě v pětadvaceti. Nemám ani dítě a domu se zahradou se taky nedočkám. Luk pořád tvrdí, že na dítě není připravený. Je mu třicet a mě to štve. Tolik bych chtěla šťastnou rodinu. Bojím se, že když ho opustím, tak se dítěte nedočkám nikdy. Jsem zbabělec. Nedokážu mu odpustit, ale ani ho opustit.

„Hayley… je to na tobě. Buď budeš po boku Luka, ale budeš se bát a věčně v nervech… Nebo zkusíš štěstí jinde,“ sdělí a postaví se.

„Já vím. Už raději jdu. Obě jdeme ráno do práce,“ utrousím a vydám se ke dveřím.

„Zítra večer chci všechny podrobnosti,“ dodá Rebeka, když zastavím na prahu.

„Neboj se.“ Zabouchnu dveře a vrátím se domů.

Zalehnu znovu pod peřinu a projíždím Dylanův profil. Pak narazím na fotku, kde je svlečený do půl těla, drží v ruce hadici a umývá hasičské auto. Ta fotka je tak žhavá, až se mi stáhne spodní část břicha a kalhotky se mi samy stáhnou na stranu a snad se i samovznítí.

Bože… asi shořím.

Znovu mi pípne zpráva.

Dylan: Já bych ti nikdy neublížil.

Civím na písmenka. Pořád nemůžu uvěřit, že o mě má zájem takový chlap.

Já: Nezahrávej si se mnou.

Dylan: Záleží, jak to myslíš…

No do háje! Dost! Nedělej to Hayley!

Já: Nijak… já jen… to je jedno.

Dylan: Těším se na zítřek.

A oficiálně jsem v háji. Zahrávám si s ohněm. Ale když si s ním píšu, tak si připadám aspoň trochu hezky. Tenhle pocit už jsem u sebe nezažila dlouho. Ztlumím na mobilu hlasitost a napíšu mu poslední zprávu.

Já: Dobrou noc. Uvidíme se zítra.

Pošlu unaveného smajlíka a pousměju se.

Dylan: Hezky se vyspi.

Bláhově se otočím na bok a na chvíli se zasním.

Možná bych měla zkusit něco nového a vzdát se naděje, že se Luk změní. Lidi se přece nemění… nebo jo?

Dylan

Stanicí se rozléhá poplach a následně adresa, kam máme jet. Naskočím do sanitky spolu s kolegou a okamžitě vyrážíme k zástavě srdce staršího pána. Dnes sloužím jako paramedik.

Zaparkujeme před domem, pobereme potřebné vybavení a běžíme do malého domu.

„Prosím, pomoc, táta nedýchá!“ zoufale křičí mladá žena a dovede nás do pokoje, kde na posteli nehybně leží starý muž.

Automaticky zkontroluju puls. Okamžitě začnu resuscitovat, zatímco kolega provádí intubaci. Jenže mužovo srdce už je staré, nemocné a slabé.

„Dost!“ vykřikne stará žena, která ani nevím, kde se tady vzala.

S kolegou si vyměníme nechápavé pohledy a pokračujeme dál.

„Uklidněte se, paní, snažíme se ho zachránit,“ obeznámím ji.

„Ne! To nemůžete! Nemůžete mého manžela oživovat!“ vykřikne a na chvíli odběhne.

Když se vrátí drží v ruce papír, který od ní převezmu.

„Přestaň,“ špitnu na kolegu, který pochopí a začne sklízet nástroje.

„Co to děláte? Nemůžete přestat!“ ječí mladá žena.

„Omlouvám se, ale nesmíme,“ odpovím s lítostí v hlase.

Je mi jí nesmírně líto, ale zkurvený zákon nám oživování nedovoluje, ne v tomto případě.

„Proboha, proč?!“

Ukážu jí papír, na kterém bylo napsáno, že si pacient nepřeje zachraňovat život. Dívka se zoufale rozpláče a se vzlyky prosí matku, aby něco udělala. Ta jen nehybně stojí a smířeně pláče.

Popadnu stetoskop, přiložím jej mužovi na hruď a zkontroluju životní funkce. „Nede, můžeš?“ vyzvu kolegu, aby dle protokolu zkontroloval, že muž již není mezi živými.

„Jdu situaci nahlásit,“ oznámí a mizí k autu.

Začnu vypisovat papíry, kde musím uvést čas smrti i veškeré okolnosti. Ned se vrátí zpět, společně uklidíme naše věci a čekáme na koronera.

Chvíli sedíme v sanitce, zatímco bychom se měli vrátit na stanici.

„Jsi v pohodě?“ zeptá se Ned.

„Jo, jen… je na hovno, když nesmíme zachraňovat lidi,“ povzdechnu si. „A je fuk, jestli jde o mladého nebo starého člověka. Vím, že některé existence zachraňujeme až příliš často. Není naděje, že by přestali brát drogy. Občas si říkám, kde mají rodinu. Proč se jim nesnaží pomoct. Ale jsem si vědom, že ne vždy o záchranu stojí. A pak jsou tu tací, kteří by chtěli žít, ale není jim už pomoci.“

„Jo, nesnáším, když máme svázané ruce.“