LENKA HNÁTOVÁ

ZAKÁZANÉ VZPOMÍNKY

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Lenka Hnátová, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídka rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 101. a 80. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Chan Cover Designs

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-70-0 (epub)

ISBN 978-80-88483-71-7 (mobi)

Tento příběh je inspirovaný skutečnými událostmi, které život nadělil, ale neopírá se o reálné lékařské anamnézy, ani o léčebné postupy!

Předpříběhová kapitola

Nechci tady už být, nenávidím je, myslí si, že mi pravda nedochází. Není to ona. Nechávám je, aby mě ujišťovali o sladkém bludu.

Copak si myslí, že si nic nepamatuji? Vážně si myslí, že mě prášky otupují pořád? Kéž by otupovaly. Vím všechno… pamatuji si všechno. Nenávidím tyhle chvíle. Chci konec!

Být pod prášky je super… dokud neodezní, dokud nezačnu zase vnímat. Hned vím, co se děje. Kruci! Hned vím, že to není ona. Už nechci. Nemám sílu. Nemůžu!

Vidím je. Ještě netuší, co po nich budu chtít. Když už mám takový plán, nemusím být plně při smyslech. Čím víc budu mimo, tím líp se jim to podaří. Stačí jen jedna rána a určitě mi vyhoví.

Tak sakra… dělej! Udeř! Vymlať ze mě duši! Sám to neudělám. Rána dopadla. Kácím se k zemi. Směju se jim. Té skupince kluků, co by vše mohla ukončit. Snaž se víc. Větší ránu dává i ona. Moje Sněhurka. Dej mi víc! Zabij mě! Skonči to!

Vítám kovovou chuť krve. Skvělý pocit. Uhoď víc. Prosím.

Ležím. Nastane klid. Slyším andělský hlas mé Sněhurky. Cítím její vůni. Úžasné, co si mozek při konci všechno vybaví.

První část - Zombiestav, kapitola 1

„Holky mějte se, už balím,“ křikla jsem mezi dveřmi.

Odpovědí mi bylo hlasité: „Ahoj Viki, v pondělí.“

Kočky moje, co bych si bez vás počala.

Těšila jsem se domů. Jestli se tomu tedy dalo říkat domov… Zuzík ten den spala u své nové přítelkyně a já měla mít celou noc byt jen pro sebe. V hlavě se mi odehrával plán: Objednám si pizzu s extra porcí sýra a naložím se do bublinek s lahví vína. Že se můj večer zvrhne a hodí mě o víc jak devět měsíců zpátky, jsem netušila. Jak si osud zahrává, je až neskutečné. Čekala bych všechno, ale tohle ne. Určitě ne jeho! Do hajzlu, proč zrovna jeho?!

„Hej, co tam děláte?“ Můj hlas protnul ticho v uličce, kde hlouček kluků kopal do někoho na zemi. Dali se na úprk a bezvládného chudáka nechali ležet.

Proč jsem nešla jinudy? Proč jsem neměla zaparkované své malé auto na nějakém klidném viditelném místě. Proč jsem je spatřila já? Proč mám takový pech zrovna já?!

„Hej chlape, jsi v pořádku?“ křikla jsem a běžela k nehybnému muži. Otočila jsem ho a poznala. Uskočila jsem od něj. To není možné.

„Niku?!“

Nehýbal se. Oči měl podlité krví, na čele tržnou ránu. Ve svých až příliš dlouhých vousech špínu a krev.

„Niku?“ zašeptala jsem znovu, přestože nemělo smysl na něj mluvit. Nevnímal mě. Hladila jsem známou tvář a nevěřila… Vážně on? „Co tady děláš?“

Měla jsem volat záchranku a žít znovu normálně. Ale copak mých posledních pár měsíců se dalo nazvat normálními? Tak dlouho se snažím zapomenout… stačil jediný pohled a všechno se mi vrátilo. Vzpomínky na dny a noci, hrůzy i velkou lásku.

„Do prdele, Niku, co tady děláš?“

V promrzlé ruce svíral balíček. Drogy… Je tohle možné? Jestli ho odvezou a zjistí, že je zfetovaný, zavařila bych mu. Vždyť je učitel…

„Cos vyváděl?“ špitla jsem a zatřásla s ním. Otevřel oči a podíval se na mě neznámým prázdným výrazem. „Jseš dobře v rauši, co?!“ řvala jsem, abych se svým hlasem ujistila - nesním.

Nepřemýšlela jsem. Jediné, co mi připadalo důležité, bylo dostat ho zpátky domů. Moc dobře jsem věděla, kde bydlí. I když bych nejraději zapomněla.

„Dělej, vstávej!“ Podařilo se mi ho postavit na nohy. I přestože o sobě nevěděl, prováděl kroky. Jako bych navigovala loutku bez života. Vážně vedu zrovna tohohle chlapa do svého malého auta? Hrabe mi?

Vracely se mi vzpomínky. Už ani nespočítám, kolikrát jsem jeho tělo cítila na svém a těšila se ze společné blízkosti.

Osud je krutá mrcha! Vrazila jsem ho na zadní sedačku a pod vší živou tíhou se svalila s ním. Zrak mi padl na jizvy na krku. Vše se mi vybavilo znovu. I po letech se vzpomínky na zlou potvoru vrátily. Já si také nesu šrám, ale pečlivě ukrytý pod vrstvou make-upu.

Ruce se mi na volantu třásly. „Vážně se tohle děje? Fakt ti pomáhám? Po všem cos mi provedl? Jsem magor?“ mluvila jsem k němu, ale okřikovala sebe.

Pokukovala jsem na zadní sedadlo… nepohnul se. Nedal o sobě vědět. Potřebovala jsem se nějak uklidnit, začít normálně dýchat.

„Asi by ses hodně divil, co jsem si koupila za malou herku. Tlemil by ses.“ Pokusila jsem se o jeden ze svých vynucených úsměvů, které používám, abych odlehčila atmosféru, ale v daný moment nepomohl.

„Doufám, že nemáš vnitřní zranění, i když by sis je zasloužil,“ pronesla jsem naštvaně. Hlavou mi běželo, že bych měla jet spíše do nemocnice, ale zničila bych mu pověst. Rozkřiklo by se, jak učitele na střední přivezli zfetovaného… „Do hajzlu! Niku! Měla bych tě tam odvíst už jen, abys trpěl! Vnitřní zranění bych ti přála,“ odfrkla jsem si. Pravdou bylo, že bych mu přála všechno možné, ale něco takového ne. „Měl by ses smažit v pekle, ne umřít v klidným rauši! Šmejde!“

Zaparkovala jsem před vchodem do paneláku, kterému jsem se víc jak devět měsíců snažila vyhýbat. Nic mi můj starý život nepřipomínalo. A teď…? Vzpomínky mě drásaly - slzy, přes které jsem sotva viděla, útěk a přísaha, kterou jsem složila sama sobě: Už nikdy se tady neukážu. Tehdy má díra v hrudi bolela tak moc, že jsem sotva dýchala. V ten moment se ve mně vytvořila zeď, která mě měla chránit a pomoci mi zapomenout. Ještě ráno bych si odpřisáhla, že žádnou bolest už necítím, ale když jsem se blížila ke schodům, vrátila se. Ničila mě zevnitř. Kde je má zeď, když ji potřebuji?

Jen ho odvedu domů a rychle vypadnu. Nebude o našem setkání vědět a já si vše okamžitě vymažu z hlavy… alespoň tak zněl můj plán.

„Nenávidím tě! Vážně ti zachraňuju prdel? Zrovna tobě?!“ křikla jsem. Z nepříjemných myšlenek a vzpomínek mě vytrhl pohled do pootevřeného bytu. „Niku, copak tys nezavřel? Musels bejt mimo už když jsi odcházel, co?!“

Objevilo se přede mnou známé prostředí. Se svou nezaměnitelnou vůní a vším, co k němu patřilo. Jestli cesta po schodech znamenala utrpení, nyní jsem zažívala mučení.

„Jsem tady zas…“ Útroby se mi sevřely a přidusily další přicházející bědování. Zdálo se jednoduché vhodit ho dovnitř a s křikem utéct, ale nemohla jsem. Vždyť pořád to byl on… můj Dominik. Můj učitýlek!

Kde je silná odhodlaná dívka, za kterou jsem se schovávala? Ta, na kterou jsem si hrála, celých devět měsíců?

Táhla jsem ho skrz obývák, do ložnice. Strašné! Jak často jsem touhle cestou chodila? Kolikrát jsem jí pobíhala nahá a nechala se od něj chytit a se smíchem odnést do postele, ke které jsme se zrovna blížili. Tehdy bylo ale vše jiné. Nesl mě v náručí a jemně pokládal do peřin.

Akorát já jeho jemně nepoložím. Kde pak!

Mrskla jsem s ním a sesunula se k němu. Smutek a bolest se ve mně hromadily a kumulovaly v něco úplně jiného - zlobu, příšerný vztek a nenávist. Ke všemu, co mi to místo připomínalo. A hlavně k němu. Ruce se mi zatnuly v pěsti a bušily do matrace.

„Šmejde! Nenávidím tě!“ ječela jsem, ale on nevydal jedinou hlásku. Kdybych neviděla znatelné zvedání velké hrudi, věřila bych, že zemřel. Zloba se měnila v beznaděj. Propukla jsem v nekontrolovatelný pláč. Emoce se draly ven. Příšerná bolest v nitru se zdála k nesnesení.

Naposledy jsem věnovala ránu do postele pod netečným tělem, pak jsem se zhluboka nadechla a utřela uplakané oči. Potřebovala jsem se vzpamatovat.

„Změnil ses, lásko!“ šeptla jsem.

Vlasy i vousy měl delší. Tváře hubenější a celý vzhled působil zanedbaně. Došla jsem do koupelny a namočila houbičku ve vodě. Jsem jen schránka bez emocí, snažila jsem si opakovat. Nevím, proč jsem neodešla hned… možná se ozvala lítost. Vždyť to byl on. Jak bych ho mohla nechat ležet v zuboženém stavu v naší posteli.

Otřela jsem mu krvavé šmouhy z obličeje a proklínala slzu koulející se z mých očí. Nikdy bych si nepřiznala, proč ta slza stekla. Měla bych tvrdit, že se jednalo o zbytkovou emoci z mého výbuchu, ale v hloubi duše jsem znala pravdu. Jak snadné je přesedlat z naprosté bezmezné lásky k nenávisti a od té nenávisti znovu upustit. Mé srdce je blázen skákající z extrému do extrému.

Pohledem jsem ho zkoumala. Něco bylo mnohem víc špatně, než jsem si v první chvíli uvědomila. Venku bujel říjen a on oblékl pouze triko, kraťasy a pantofle. Vyběhl z bytu ve spěchu?

„Fakt jsi byl sjetej už při odchodu,“ pronesla jsem tiše.

Píchlo ve mně, tohle triko jsem dobře znala. Moje spací tričko! Rychle jsem se zhluboka nadechla. Už ne! Další výbuch si nedovolím. Znovu mou zeď nezbouráš!

„Spi si, v čem chceš ty…!“ na jazyku jsem převalovala spoustu nadávek, kterými jsem ho chtěla počastovat, ale proč? Neslyšel by je. Zaměřila jsem se na něco jiného, to dlouhé triko, které i jemu sahalo skoro ke kolenům, bylo špinavé.

„Sakra, nenechám tě ležet ve špíně,“ šeptala jsem při otvírání skříně. Přesně jsem věděla, kde se jaké věci nacházely. Vždyť jsem je do ní víc jak dva roky skládala. Vytáhla jsem první kus oblečení a naštvaně si k němu přisedla. Udělala jsem další hluboký nádech, výdech a vysvlékla ho.

Kolikrát jsem něco podobného již prováděla? Kolikrát jsem se mu u vysvlékání dívala do očí a následně rychle hledala rty? Sápala se po orlovi vytetovaném na jeho hrudi a mazlila se s ním? Kolikrát jsem čekala, že poté, co ho svléknu, si mě k sobě přimáčkne a začne líbat? Tentokrát se ale pouze bezvládně sesunul zpátky do peřin.

Nyní jsem jiná žena, vedu nový život. Pouze ho převléknu a následně okamžitě odejdu. Natáhla jsem mu čisté triko přes hlavu, aniž bych se zadívala na holý trup… v ten moment vydal zvuk, který mnou projel jako nůž. Takto mi vzdychával do ucha. Zatínal zuby a sténal. Snažil se své vzrušení ještě chvíli oddálit… Zatřásla jsem hlavou a naštvaně sykla: „Ty si to snad užíváš, dobytku?!“

Odfrkla jsem si, když vylezla další nechtěná vzpomínka: Styděl se za svůj nechlupatý hrudník. Tehdy jsem se smála a zlíbala jeho jemné svalnaté tělo, až k jediné světlé čárce chloupků táhnoucí se od pupíku dolů. Co on považoval za nedostatek, já vnímala za přitažlivé. Působil rozkošně, když jsem mu říkala, jak jeho orlí křídla jsou mnohokrát víc sexy než kdejaké chlupy. Na mysl mi vyskočily mé polibky, které jsem vedla níž a níž…

„Do prdele!“ vyjekla jsem. Potřebovala jsem své myšlenky zas korigovat.

Přesto mi oči sklouzly k jeho klínu. Kruci… ví snad, co se mi honí v hlavě? Erekce se nedala přehlédnout. Ležel mimo, a přesto připravený… celý on.

„Prasáku!“ vykníkla jsem a lekla se vlastního hlasu. Co? Vážně? Já a vzrušená?

S očima stále upřenýma na nevhodně se tyčící mužství jsem couvala. Naštěstí měl kraťasy díky dlouhému triku čisté, nebylo potřeba je převlékat.

Odešla jsem do obýváku. Všechny vzpomínky, co by mě v něm mohly znovu bombardovat, jsem zatlačila dřív, než se jim povedlo zbořit mou zeď. Naposled jsem se podívala kolem sebe a chtěla konečně odejít. Když jsem si všimla papíru na stole. Jen ledabyle jsem do něj nahlédla.

Stálo v něm: Tohle nedávám, promiň, končím, najdi někoho jiného.

Zcela jistě se jednalo o ženské písmo, úhledné a krasopisné, avšak psané ve spěchu.

Bolest přišla dřív, než jsem ji stihla zarazit. Pohled na župan, položený přes opěradlo křesla, jí pomohl. Můj růžový župánek, který se mi do sbalených věcí tehdy už nevešel. Doufala jsem, že co po mně zbylo, vyhodí… ale ne. Něco si nechal. A dovolil dál někomu používat. Jsem pitomá!

Naštvala jsem se sama na sebe. Tohle jsem nečekala. Mrskla jsem zmuchlaným papírem proti zdi. Cítila jsem se podvedená. Díra v hrudi znovu rostla. Proč mě to ničí? Bolí?

Rozešli jsme se již před měsíci. Už nebyl můj učitýlek, můj miláček. Šel dál, jak jsem chtěla i já. Ne… jak jsem šla já! Proč mi představa jiné ženy procházející se v mém růžovém županu, trhala srdce?

„Kurva drát!“ vyhrkla jsem. Dívala jsem se na všechny známky ženské ruky kolem sebe a nenáviděla se za skutečnost, jak moc mi vadily. Já ho opustila. Já odešla. A přesto jsem zas já zničená, z představy, že poté, co si přečetl vzkaz od své přítelkyně, ve kterém se s ním evidentně rozcházela, se zdrogoval a vyběhl ven ji hledat. Ani za sebou nezavřel dveře, neoblékl se. Miluje ji. Na mě dávno zapomněl.

Jsem hloupá!

Možná ho můj útěk ani trochu nepoznamenal. Třeba ho víc dostal rozchod s touto další dívkou. Vzlykala jsem si do dlaní a nenáviděla sebe i jeho. Nastal čas odejít. Znovu na vše zapomenout. Zalézt za zeď.

Hodila jsem špinavé triko do pračky a pohled mi padl do zrcadla. Kdo je ta uplakaná zničená černovláska? Setřela jsem rozpatlanou řasenku a upravila si levou tvář. Stále nebylo nic vidět… už ani nevím, jak často jsem tohle dřív dělala. Stála jsem tady před zrcadlem a kontrolovala, zda make-up bezpečně kryl. Měla jsem se jizvy tehdy zbavit, neustále mě přemlouval a tvrdil, jak operaci zaplatí.

Blížila jsem se ke dveřím a chtěla celé příšerné setkání rychle vymazat z hlavy, když se ozval klíč v zámku a já ztuhla. Ne! Vrátila se?

Kapitola 2

Tupě jsem zírala na vysokou štíhlou dívku, s černým mikádem, ve kterém se leskly červené proužky. Což by nebylo divné, pokud by tento popis naprosto neodpovídal i mně, tedy až na ty proužky. Před pár měsíci jsem je odstranila. Sledovala jsem svou napodobeninu a prožívala šok. Ona se na mě usmála a vyhrkla: „Ahoj, ty budeš ta nová, viď. Ani nevíš, jak jsem ráda, že konečně našli druhou. Jsem Simča.“ Podávala mi ruku.

Naprosto jsem nechápala. Automaticky jsem ji stiskla, protože to se dělá, ale nedokázala jsem hlesnout. Místo mě se ozval nemohoucí bídák z ložnice.

Simča vytřeštila oči. „Je vzhůru?! Nechalas ho samotnýho, když nespí?“ Divoce se hrabala v kabelce, až vytáhla cosi, čím si přetřela krk. Ovanulo mě něco známého, ale nezbýval čas vůni blíže identifikovat, protože ona běžela do ložnice a já za ní. Potřebovala jsem vědět, co se dělo. Tohle bylo víc než divné. Totálně nenormální.

Přilétla k posteli, pohladila Nika, ležícího na boku, po tváři a hlasitým Ššš ho uklidňovala. Nacpala mu do pusy nějaké prášky, co vydolovala z kapsy. Odtáhla peřinu a prohlédla si jeho stále natěšené tělo. „Zlato, jsem tady, pomůžu ti,“ šeptala a lehla si zády k němu, jeho ruce přehodila přes sebe. Chytila mu ztvrdlý úd a hladila ho.

Co se děje? Valila jsem na divný výjev oči a stále nechápala. Copak ona tohle dělá, když jsem tady? Zapomněla na mě? Je sjetá stejně jako ten hajzl?

„Zavři dveře, jen co usne, jsem u tebe, všechno ti dovysvětlím,“ špitla a zaklonila se, aby jí zabořil hlavu do vlasů. Přesně jako dřív mně.

Vycouvala jsem ze dveří. Chtěla jsem utéct, měla jsem. Všechno by bylo snazší, ale potřebovala jsem vědět, co se dělo. Zdrhnout můžu vždycky.

Uběhly asi dvě minuty, kdy se mi v hlavě míhaly šílené scénáře toho, co vedle probíhalo, než moje dvojnice vylezla. Usmívala se, jako by vše, co se před chvílí stalo, bylo snad úplně normální.

„Uf, už spí. Prosím tě, nevím, co ti všechno o něm řekli, ale hlavní pravidlo je nenechávat ho samotnýho, když je v noci vzhůru. Mohl by ti zdrhnout jako tý před tebou. Toulá se a věř mi, přestože kvůli těm práškům skoro nevidí, stejně jsme ho hledali dlouho.“ Zašklebila se a sedla si vedle mě. „Má na hlavě škrábanec? Zase spadnul?“

Přikývla jsem. Co jiného jsem mohla udělat. Prásknout jí - našla jsem ho venku? Těžko!

Prohlížela si mě se stejným zájmem jako já ji. „Jsem fakt ráda, že konečně někoho našli. Je s ním celkem záhul. Říkali mi, že ti mám vysvětlit důležitý info, ale spíš se zeptám, co ti o něm prozradili? Co ti řekli, že tě tady čeká?“ Zvedla na mě obočí a evidentně čekala nějakou odpověď.

Já se zmohla jen na: „No…“ Co jí povědět? S někým si mě pletla.

„Do prdele!“ zaklela. „Paráda. Našel tě jeho brácha, že jo. Neřekl ti nic, co? Nechal zase všechno na mně, kretén. Hele, taky tě zkoušel balit?“

„David?!“ vyhrkla jsem překvapeně. Naštěstí jsem věděla, o kom mluvila, potřebovala jsem ji nějak ujistit, že nejsem jen cizí holka, která tam neměla co pohledávat. Stále jsem ničemu nerozuměla a moje zvědavost se zdála větší než pud sebezáchovy. „Jasně, prý mi všechno vysvětlíš ty. Tak povídej.“

Povzdychla si. „Dobře, ehm… hele dneska jsem tu jenom na skok. Čekala jsem, že tě ten debil trochu víc zasvětí. Řeknu ti alespoň, co potřebuješ vědět, abys s ním zvládla noc, ju?“

Evidentně si nevšimla mého vyděšeného výrazu. Zvládla noc? Já? Vážně?

„Ráno přijdu hned v osm a dovysvětlím ti zbytek. Víš alespoň, jak se ten chudák jmenuje? Jak dlouho tě s ním nechal o samotě?“ Přerušilo ji vzdychání z ložnice. Okamžitě se zvedla a nakoukla dovnitř. „Dobrý, asi zase ty jeho hnusný sny,“ řekla tiše. Znovu si ke mně sedla, prohlížela si mě, její pohled už se mi nelíbil.

V hlavě jsem měla zmatek. O co tady jde? Najali ji?

„Vím, že se jmenuje Dominik a jsem tady asi hodinu,“ spustila jsem, abych alespoň trochu odpověděla na její otázku. Víc jsem neřekla, chtěla jsem, aby mluvila zas ona. Asi by se divila, co všechno o něm skutečně vím.

„Zlato.“ Uculila se. „Říkej mu Niku a v noci na něj šeptej, ať ho nerozhodí tvůj hlas. Na můj už si zvykl. Přes den je celkem v pohodě, ale v noci má nejčastější stavy, kdy vnímá víc, než by měl. A v ten moment chudák pozná, že nejsi ona. Doktor sice tvrdí opak, prej prášky fungujou, ale já ten pohled viděla už tolikrát. No…“ Vzdychla. „Vždycky mě dostane, když zklamaně kouká a ví, že ho tahám za nos.“

„Co?“ vyhrkla jsem.

„Ani tohle ti neřekl? Debil. Zničila ho.“ Zasněně se podívala k ložnici. „Je tak krásnej chlap a bejvalka ho totálně odrovnala. Ale minulost není důležitá. Hele, fakt pospíchám, takže všechno vezmu zrychleně. Cos viděla, je celkem běžný, teď dostal prášek, další mu dej nejdřív za tři hoďky, snaž se interval prodloužit, ale když si řekne, dej mu ho. Jasný! Nemusí ho zapíjet, rozpustí se mu v puse. Netrap ho!“ Poslední větu na mě vykřikla.

Pomalu jsem se probírala z šoku. „Počkej, on je pořád pod prášky? A ty s ním jsi každou noc? Máš s ním sex každou noc?“ Můj vyděšený hlas ji pobavil.

„Uf, kéž by. Jak jsi viděla, stojí mu skoro pořád. Ale neboj se. V ceně sice je, ale tady budeš mít lehce vymakaný prachy. U něj jsme spíš ošetřovatelky.“

Snažila jsem se, aby nepoznala, jak mě její poznámka překvapila. Mátla mě čím dál víc.

„Když mu houpne a bude v noci vzbuzenej, pohlaď ho.“ Znovu vzdychla. Tohle bylo daleko divnější, než jsem si myslela. „Zkoušela jsem s ním spát. A věř mi, že jsem vážně chtěla. Až uvidíš tu výbavu, pochopíš.“ Mrkla a udělala grimasu rukama, aby mi ukázala, co já dávno věděla. „Jsem tady s ním už víc jak půl roku a zkoušela jsem si na něj nasednout tak pětkrát. Hele, může se stát, že se mu zalíbíš, protože jseš hubenější než já a on má hubený rád. Ona prej taková taky byla.“

„Aha,“ hlesla jsem rozpačitě.

„Takže pokud mu v noci houpne a položí se ti na záda, prosím, netrap ho a nasedni si.“

Nevěřícně jsem na ni otevřela pusu. Co po mně, sakra, chce? Ona mě ale neregistrovala. Naopak se dívala netrpělivě na hodinky.

„Je chudák, vážně by si zasloužil po tolika měsících už pořádně vojet.“ Zdvihla na mě obočí. „No… ale spíš dopadneš jako já. Hned mu lehne. Nějak pozná, že nejsem ona.“ Znovu povzdechla. Tentokrát jsem na ní viděla i něco dalšího. Měla ho ráda. „Takže prosím, jestli náhodou budeš mít víc štěstí, dokonči ho.“

„Co se mu stalo? Je pod prášky pořád? Nevnímá?“ pálila jsem otázky jednu přes druhou.

„Ne!“ vyjekla a naštvaně bouchla do sedačky. „David ti fakt nic neřekl! Proč se do toho vůbec sere?“ vřeštěla. „Prosím tě, hlavně se Nika neboj, je hodnej chlap, jenom měl kurevskou smůlu.“ Výrazně se mi dívala do očí.

Přikývla jsem. Jeho jsem se nikdy neměla důvod bát.

„Nevím, kdy přesně… ale zažil něco hnusnýho, co ho položilo, pak se s ním rozešla holka. A proto jsme tady my. Jsme jí podobný, ty možná víc než já. V každým případě…“ Zamrkala. „Zhroutil se. Poznala jsem ho už takhle, je pod prášky neustále. Jakmile je přestane brát, začne vnímat, a to nechceš. Prášky ho oblbujou jenom, aby necítil emoce, psychicky vyřazujou. Nevím, jak líp to popsat. Nejsem doktor, ale jinak funguje. Normálně chodí, dojde si na hajzlík, dokonce se sám nají. Z toho, co zobe, má zblbnutý vidění, nezaostřuje a skoro nemluví. Vypustit větu je pro něj úspěch. Říkám tomu zombie-stav. Všechno ti vysvětlím zítra, teď je důležitý, abyste přežili dnešní noc.“

„Aha,“ hlesla jsem a dusila v sobě nečekaný příval bolesti. Nesměla si všimnout, jak mě její slova ničila.

„Takže, snaž se na něj nemluvit, abys ho zbytečně nerozhodila. Lehni si k němu a počkej, až usne. Klidně se pak přesuň sem, ale je lepší zůstat s ním. Vyčíhneš, až se probere. Přitul se k němu a nech ho tě držet, díky tomu usne. Někdy tě třeba pohladí, ale většinou...“ odmlčela se. „Pozná, že nejsi ona.“

V hlavě jsem měla příšerný zmatek. Proč mi nic neřekli?

„Ještě další důležitá věc.“ Podávala mi ampulku, kterou se před svým odchodem do ložnice namazala. „Její vůně.“

Vzala jsem si ji do ruky a snažila se mrkáním zakrýt slzy. Jak jsem ji mohla předtím nepoznat? Sama je vyrábím i prodávám… meruňka s vanilkou. Kombinace, kterou používám již spoustu let, už mi ani nepřipadá divné, ji někde cítit. Má vůně.

„Chtěli po mně, abych si ji dávala do šampónu, ale je dost sladká. Nezvládám ji cítit pořád. Stačí, když si tím mázneš krk a pak mu s ním zatřepeš pod nosem. Zklidní se.“

Dívala jsem se na známou ampulku a čekala, kdy se probudím z příšerného pomateného snu.

„Jsi v pohodě?“ zeptala se opatrně. Musela vidět mé zarudlé oči, které by nejraději chtěly znovu plakat.

„Jo, jasně, povídej dál.“

„Kdyby bylo fakt nejhůř a on ztropil scénu.“

„Cože? Scénu?!“ vyhrkla jsem.

„Neboj, neublíží ti, nikdy mě neuhodil nebo podobně. Ale někdy v noci propukne v pláč a prášek do něj nedostaneš. Pod polštářem je fotka. Dej mu ji do ruky. Nevidí na ni, stačí, že ji drží a pak mu vecpi prášek. Ale k tomu určitě nedojde. Neboj se.“

Můj Nik a plakat?

„Ráno mu připrav kafe, má moka konvičku a připravenej hrnek na lince, do jinýho ho nedělej, nebo ho po tobě mrskne.“ Ušklíbla se. „Přijdu, co nejdřív, takže snídani mu dám a vysvětlím ti zbytek. Teď už fakt musím.“ Koukla se na mě a čekala nějakou odpověď.

Já zarytě mlčela a stále nevěřila.

„Když by chtěl ráno na záchod dřív, než přijdu, uhni mu z cesty. Je sice pod prášky, ale pomoct nechce, jen hlídej, aby nezakopnul. Musí tady bejt vždycky uklizeno. Hlavně mu nepomáhej. Jako by si chtěl zachovat nějakou důstojnost, přitom ve vaně si o pomoc rád řekne, ale koupání necháme na jindy.“ V jejím hlase zaznělo něco nového. Nečekaného. Nechtěla jsem přemýšlet nad tím, co s ním ve vaně dělala, protože se mi na mysl draly vzpomínky na oplzlosti, které jsem v ní s ním dřív prováděla já.

Zvedla můj obličej, který stále sledoval ampulku. „Zvládneš to?“ Tentokrát jsem poznala obavu, ale nebyla určena mně. Bála se o něj. „Hele, řekni hned, jestli ne, protože jestli ho tady necháš samotnýho, v nejlepším případě zdrhne, v horším…“ hlas jí poskočil.

„Zvládnu, neboj se. Vím důležitý body. Ležet u něj. Namazat se vůní. Ráno kafe a hladit,“ pronesla jsem přehnaně strojově, abych zakryla hrůzu, která se ve mně prala.

„Jo.“ Usmála se a rychle dodala: „Netrap ho! Zaslouží si veškerou naši péči. Rozumíš. Platí nám dost za válení u hezkýho chlapa. Nevím, cos dělala dřív, ale pro mě je tohle makačka snů. Takže na něj buď hodná!“

Nebyla jsem si jistá, jestli se víc bála o něj, nebo aby nepřišla o dobře placenou pozici. Ale její pohnutky jsem neřešila, chtěla jsem zůstat ze spousty důvodů, především, aby mi zítra prozradila víc.

Vyměnily jsme si telefonní čísla, vtiskla mi do ruky plato prášků a zeptala se mě na jméno.

„Mirka,“ vyhrkla jsem první, které mě napadlo. Jméno mé babičky.

Kapitola 3

Stála jsem jak opařená v obýváku s ampulkou své vůně. Nepoužila jsem ji, protože můj šampón ji dávno obsahoval.

Nedovolila jsem si už plakat. Zírala jsem na dveře, za kterými ležel muž, o kterého bych se měla v noci postarat. Ještě před pár hodinami jsem ho nechtěla ani vidět, natož se s ním válet v posteli. Proč mi nezavolali a neřekli: Nik se zhroutil. Platíme mu děvku, která vypadá jako ty, aby mohl přežívat.

A nejdůležitější otázka: Zničil ho můj odchod, nebo spíš hrůza, která se odehrála před ním? Utekla jsem, protože mi ubližoval. Jeho pohled už se nedal snést.

Zmetku, zasloužíš si hodně špatného, za všechnu mou bolest, ale zombie-stav je moc. Vždyť jsem tě milovala.

Z ložnice se ozval hlasitý sten a já sebou příšerně cukla. Vážně? Opravdu se blížím do naší ložnice, abych si lehla znovu ke své staré lásce?

„Ššš.“ Nechtěla jsem říkat nic jiného. Nadzvedla jsem peřinu a lehla si k němu zády, jako už tolikrát.

Hodil kolem mě ruku.

Snažila jsem se klidně dýchat. Jsem jen schránka bez emocí. Přitiskla jsem mu své vlasy blíž k obličeji a doufala v jeho uklidnění.

Přitáhl mě k sobě a já narazila na jeho erekci. Tep se mi nekontrolovatelně zrychlil. Znovu jsem ležela v naší posteli s jeho obří tlapou kolem sebe a tiskla jsem se k teplému krásnému tělu, které jsem chtěla zlíbat. Mačkat ho k sobě. Cítit všude… tak jako dřív.

Nešlo se zastavit. Můj pohyb přišel přirozeně. Dělala jsem ho už tolikrát a nyní jsem ho provedla nekontrolovatelně, aniž bych nad ním přemýšlela.

Vyšpulila jsem na něj zadek a otřela se mu o erekci jako vždy, když jsem na jeho vábení kladně odpovídala. Zbožňovala jsem, co se mnou dřív dělal. Co s mým tělem prováděl. Jak si vše užíval. Doháněl mě k šílenství celé hodiny, znovu a znovu. Vždy našel způsob mě uspokojit, dráždit, dopřát mi nejlepší potěšení. S jiným jsem nic podobného nezažila. Jen Nik ke mně perfektně pasoval. Tak to říkával. A měl pravdu, jako bychom pro sebe v těch chvílích byli stvořeni.

Nevěděla jsem, jestli vzdech, který jsem zaslechla, patřil mně či jemu, ale zněl toužebně a projížděl mnou jako nůž. Znovu jsem se o něj otřela. Hlavou se mi zabořil do vlasů a tentokrát se ozval skutečně jeho hlasitý výdech. „Prosím.“ Nečekaně se ode mě odtáhl a lehl si na záda.

Nechápala jsem, co se stalo. Nechtěla jsem, aby přestal, ale on svou ruku odtáhl a netečně ležel se zavřenýma očima. Usnul? Mé myšlenky i tělo mě zrazovaly. Dívala jsem se na něj a stále hlasitě oddychovala.

„Prosím,“ špitl znovu. Nespal! A já si až v ten moment uvědomila, o co mě prosil. Nemůžu. Nesmím. Ale copak jsem si mohla poručit? Zastavit své vzrušení? On mě prosil a já chtěla.

Při vysvlékání kalhot a kalhotek mi v hlavě zněl Simony hlas: Netrap ho. Nasedni na něj.

Jako v tranzu jsem obkročmo nalezla nad jeho klín. Zvláštní. Na mém počínání mi nepřipadalo nic nepřirozeného. Vždyť pode mnou ležel on. Můj Nik. Stáhla jsem mu kraťasy a pohladila ho jako dřív.

„Prosím.“

Zasténala jsem a zavřela oči. Měsíce bez doteku, a nakonec je to zas on, koho znovu cítím. On, kdo do mě opět vstoupil.

Bez pohybu jsem se na něj dívala a čekala na ochabnutí, o kterém mi Simča vyprávěla.

„Jsi jako ona,“ vydechl. Mluvil těžce, slova mu šla složitě skrz ústa. Udělala jsem malý pohyb a z mého nitra vyšel další vzdech. „Jedinečná,“ sykl.

Stékala mi slza po tváři. Chápala jsem, proč poznal jinou dívku. Často mi říkal o mé jedinečnosti, díky níž cítil každý můj záchvěv. Proto se nemohl milovat se Simonou. Ani pod prášky a ve svém příšerném stavu se nenechal obalamutit.

Pochopila jsem, že neochabne. Nepřemýšlela jsem nad svými pohyby. Viděla jsem pod sebou muže, kterého jsem zbožňovala. V hlavě mi vířily vzpomínky: Byl první, který mě zasvětil do krásy erotiky. Předvedl mi, co moje tělo s jeho dokáže. Nejednalo se o mého prvního milence, ale prvního, který mi ukázal, jaké je cítit rozkoš a jaké je si ji bez okolků brát. Mohla jsem na něm provádět šílené věci a on vždy vydržel. Pokaždé mi dopřál úžasnou jízdu a já dosáhla vrcholu. Nechával mě, abych se vyřádila, a až když jsem vysílením padla na jeho okřídlenou hruď, si dovolil uspokojení i pro sebe. Milování nám šlo.

Dnes jsem ale necítila jeho doteky, na mé pohyby neodpovídal. Pouze ležel. Neslyšet občasný hlasitější výdech, nepoznala bych, že o mně věděl. Ruce netečně natáhl kolem těla. Po pár přírazech jsem pochopila. Nechtěl se mě dotknout. Asi si myslel, že s ním je zas nějaká najatá ženská.

„Lásko,“ špitla jsem. Vzala jsem jeho dlaně a přitiskla si je na prsa.

Stiskl mě a hlasitě vydechl: „Sněhurko?“ Nečekaně zasténal a… vyvrcholil. Skáply mi další dvě slzy. Odrovnal mě mnohem víc, než by udělal orgasmus, ke kterému jsem se ani nepřiblížila. Způsob, jakým vyslovil mou přezdívku - nevěřícně a zároveň toužebně, mě zničil.

S dalšími slzami jsem se mu položila na hruď. „Jsem tady, Niku. Tvoje Sněhurka,“ pronesla jsem k nevnímajícímu muži. Nevěděla jsem, zda znovu zabraly prášky, které mu Simča dala, či ho naše krátké spojení vysílilo, ale ležel bez hnutí a pravidelně oddychoval.

Položila jsem si hlavu pod jeho bradu a všechno na mě dopadlo. Zničila jsem ho! Svou lásku. Ublížil mi, ale tohle si nezasloužil.

„Niku, pomůžu ti. Rozumíš. Už jsem zase tady. Bude to dobrý,“ šeptala jsem a líbala ho na měkké jemné rty orámované strništěm. Vzpomínala jsem na mazlení se s jeho tváří, když se čas od času oholil do hladka.

Pocity se ve mně příšerným způsobem praly. Copak je možné cítit nenávist, zlobu a zároveň lásku a strach o druhého? Je možné všechny emoce propojit? Zmatek… jinak se má mysl nedala popsat. Zbožňovala jsem ho a nenáviděla zároveň.

Měli jsme jít oba dál… jen obyčejný rozchod dvou lidí, kteří si ubližovali tak moc, že už se bolest nedala snést. Ale zároveň se jednalo o rozloučení těch, co se stále milovali. A právě proto jsem odešla. Milovala jsem ho a on mi každým svým pohledem vrážel kudlu do srdce. Musela jsem pryč.

Ale nyní jsem zpět. Rozhodla jsem se pomoci muži, který v mém životě znamenal mnoho.

V noci mě několikrát vzbudil hlasitými výkřiky. Vždy jsem mu dala prášek a se slzami v očích slibovala: „Zítra se vším začnu. Dostanu tě ze zombie-stavu.“

Kapitola 4

„Mirko,“ šeptal neznámý hlas. Proč by mě někdo oslovoval babiččiným jménem? Ucítila jsem teplo za zády a něco těžkého kolem pasu. Otevřela jsem oči a lekla se. Chvíli mi trvalo, než jsem zařadila osobu, která se nade mnou skláněla a oplývala děsivě podobnými rysy jako já.

„Simčo, ahoj,“ špitla jsem k ní.

Ukázala ke dveřím a odešla.

Já se zhluboka nadechla. I po několika nočních probuzeních a uvědoměních si, kde se nacházím, jsem stále nemohla uvěřit.

Podívala jsem se za sebe a viděla jeho spokojenou tvář. Sladce spal, pravidelně oddychoval. Nikdo by nepoznal, v jakém svrabu se nacházel. Odtáhla jsem mu ruku a modlila se, aby se nevzbudil. Koukla jsem se přitom na hodinky, od posledního prášku neuplynuly ani dvě hodiny. Měl by spát.

S červenáním jsem se oblékala. Důvod, proč jsem se včera svlékla, mi hrnul horko do tváří. V noci jsem si opakovala: Nemilovali jsme se, pouze jsem prováděla nutnou výpomoc. Ani v nejmenším se nedala srovnávat s naším dřívějším řáděním, ale přesto mi obličej rudl.

Automaticky jsem vytáhla z kapsy zrcátko a zkontrolovala si tvář. Všechno v pořádku. Používám skutečně velmi odolný make-up. Nikdo by si ničeho nevšiml, ne pokud by nevěděl, co hledat.

Snažila jsem se působit neutrálně, když jsem se vydala za Simčou. Nemusela hned poznat, co se přesně stalo.

„Jaká byla noc? Přišla jsem raději o chvilku dřív, chudák by asi blbě rozdejchával, kdyby nás objevil dvě stejný.“ Natáhla si na hlavu žlutý šátek, aby zakryla černé mikádo a pobídla mě k usazení na gauč.

„Jo, v pohodě, vydržíš chvilku?“ Ukázala jsem na koupelnu a rychle do ní zaplula. Ne že bych nutně potřebovala navštívit toaletu, ale já nemůžu s někým po ránu mluvit bez vyčištěných zubů. Svůj kartáček jsem si samozřejmě tehdy odnesla, vzala jsem tedy za vděk prst a pastu.

„Dáš si kafe?“ ozvala se otázka, na kterou nikdy neodpovím ne.

Vešla jsem za ní do kuchyně - mého starého království a ani trochu ho nepoznávala. Na vždy upravené lince se válely krabičky a lahvičky s léky, každá s nalepeným štítkem s číslovkou.

„Kolik prášků zobe?“ ptala jsem se vyjeveně. Před námi se rozprostírala celá lékárna.

„Tohle jsou vitamíny. David se fakt snaží udržet ho v kondici. Tedy… spíš se snažil. Je tady všechno, na výživu kostí, svalů, mozku. Chudák jeho brácha nejvíc věřil v zázrak. Chodil s ním plavat a běhat. Dokonce mi tvrdil: Budeš tady jen pár tejdnů.“ Odfrkla si. „A mykám tu víc jak půl roku.“

Nahrála mi. Vždyť i já ho chci dostat do reality. Jestli David má stejný cíl, alespoň mi pomůže. „Už nevěří v jeho uzdravení?“

Něco se pokazilo. Nepodívala se na mě. Sledovala konvičku. „Víš, on… ztratil naději. Nedivím se mu. Bylo to tehdy hnusný.“

Poznala jsem, že dál nechtěla mluvit. David mým spojencem podle všeho nebude. Škoda. Je sice kluk se spoustou ošklivých tajemství a s dost pochroumanou morálkou, ale vždy se ke mně choval mile. Ať byl jakýkoliv, Nika miloval.

„Posledních pár tejdnů se tady skoro nezastavil. Staral se spíš o nákupy, proto už mi lezlo na palici se střídat jen se Zdenkou. To je jeho ségra.“ Nalila mi kávu a dřív, než se stihla zeptat na hloupou otázku, zda chci cukr, nebo mléko, jsem se napila. Jak si někdo může černou drogu něčím kazit.

Vykulila na mě oči a usmála se, když si sladila třetí lžičkou. „Piješ kafe jako on, bez ničeho. Super, já mu ji jednou osladila a šíleně prskal.“

Snažila jsem se potlačit úsměv, protože se mi na mysl dral výjev: S Nikem jsme seděli na jedné židli před chatou a prvně se k sobě veřejně tulili. Po divokém milování v autě. Kde mi dokazoval, jak moc není učitelský suchar, kterým jsem ho naštvaně nazvala. Popíjeli jsme hořký poklad z jednoho hrnku. Krásná vzpomínka. A opravdu velmi, velmi dávná. Pryč s ní.

„Střídáš se jenom s jeho ségrou? Copak nemá jiný příbuzný? Co rodiče?“ zeptala jsem se, přestože jsem pravdu znala.

„Ehm… něco takovýho jsem nezkoumala. Nikdy se tady nikdo další neobjevil, jenom jeho ségra, brácha a sem tam nějaká, co ho nezvládla. Asi nikoho jinýho nemá.“

Napila jsem se, abych zakryla zadumaný překvapený pohled. Divné. Dominik, skutečně neměl rodiče, ti zemřeli, vychovali ho teta se strejdou. Stali se z nich jeho rodiče a on o nich mluvil jako o mámě a tátovi. Zároveň jsem také věděla, že David a Zdenka nejsou jeho skuteční sourozenci, ale bratranec a sestřenice.

Nechodí k němu? Co se stalo tak strašného? Vždyť teta s ním udržovala neustálý kontakt. Zbožňovala ho. A strejda se v něm vzhlížel, přirovnával ho k sobě. Nevěřila jsem, že by syna odepsali a smířili se s jeho troskoidním stavem. Místo najaté holky bych v bytě čekala právě je. Stali se i mou rodinou. Když jsem opouštěla Nika, nepřišla jsem jen o něj, ale i o všechny, co se do mého života za víc jak dva roky s ním zapsali. Po odchodu jsem zůstala znovu sama. Měla jsem pouze Zuzku.

Z přemýšlení mě vytrhl její hlas: „V každým případě, pije ráno černou jako ty a vždycky z pejskovýho hrníčku.“

Potlačila jsem slzu, nesměla jsem plakat. Jak bych jí vysvětlovala, že se jedná o hrnek, který nám Nik tehdy koupil do páru. Pejska a kočičku, jejich ocásky do sebe pasovaly. Příšerný, ale rozkošný kýč, ze kterého jsme popíjeli kávu každé naše společné ráno. Náhle se mi ozvala bolest v hrudi. Kde je sakra moje zeď?

„Na každý lahvičce, je štítek, kolik mu jich máš dát. Neboj se, hoď mu je do misky a on si je zblajzne u kafe,“ mluvila k vitamínům, naštěstí si nevšimla mého zaraženého pohledu. „K snídani mu dej pečivo, moc ji nehroť. Když ho budeš chtít potěšit, připrav mu palačinky, ale hlavně ať má svůj černej dryák. Snídej s ním, sedni si k němu na gauč. On si sám dojde do koupelny, nesmí se zavírat…“ odmlčela se. Nevím, co se stalo, ale na něco si vzpomněla.

„Aha,“ hlesla jsem.

„Ehm…“ Zakroutila hlavou, jako by odháněla něco ošklivého. „Na záchodě, pouští větrák, nepřibližuj se v tu chvíli k němu, je pak dost napruženej. Snaž se na něj zbytečně nemluvit. Ať ho nerozhodíš. Má svůj rytmus a ten mu nech. Většinou jen čučí na bednu, no… spíš ji poslouchá, kupodivu pohádky. Chvílema je jak děcko.“

Přikývla jsem a znovu potlačovala slzy. I se mnou se rád díval na animované pohádky. Oba jsme pociťovali nevysvětlitelnou náklonnost k filmům pro děti.

„Dělával toho i víc, ale…“ znovu se odmlčela. „No… asi už ztratil chuť. Jen ho kontroluj, aby přes den měl každý čtyři hoďky prášky.“

„Čtyři?“ Večer říkala tři.

Odkašlala si. Ukázala, abych šla za ní do obýváku. Obě jsme si s hrnečky v ruce sedly na gauč. „Přes den mu stačí po čtyřech, ale v noci dávám po třech. Líp pak spí.“ Sjela mě zkoumavým nepříjemným pohledem. „Byl v klidu, že jo? Dělo se něco?“

Hrklo ve mně. Nemohla poznat, že se něco skutečně stalo. Zatřásla jsem hlavou. „Všechno v pohodě.“

Nečekaně mě pohladila po tváři a vjela mi do vlasů. Třeštila jsem na ni oči. Okamžitě jsem si vzpomněla na Zuzku, která často prováděla podobné věci, aby mě rozptýlila a dala najevo, jak o mě jeví stále zájem. Nestihla jsem jí nic říct, nebo ji zastavit, sama ruku stáhla a usmála se ještě víc. „Vlasy máš moc dlouhý a taky by chtěly červenej melír.“

Uf… oddychla jsem si. Nesváděla mě, jen zkoumala můj účes, který už neodpovídal Nikovu vkusu.

„Tobě budou slušet, já si zvykala dlouho, ale ty na ten účes máš správnej ksichtík.“ Zazubila se. Netušila, jak moc se trefila. I Zuzík peskovala, když mi přebarvovala červené prameny: Ztrácíš osobitost, červená k tobě patří, kočko. Ignorovala jsem ji, potřebovala jsem změnu. Od čeho vedu dámský salón?

Chtěla jsem se zeptat ještě na hodně věcí, ale její pohled se náhle změnil. Dívala se na hodinky. „Ještě spí? Divný!“

Všechno se stalo rychle, ani nevím, co nastalo dřív. Asi křik… její… nebo můj? Netuším.

Běžela k Nikovi bezvládně ležícímu na posteli s netečným pohledem v očích. „Nechalas tady ty prášky? Zbláznila ses? Strčilas feťákovi drogy přímo pod rypák?“ křičela a snažila se ho probudit. Plácala mu do obličeje, ale nepohnul se.

Prázdné plato se válelo na zemi. Stála jsem jako opařená a nechápala, co se stalo. Vytáhla telefon z kapsy a vytáčela číslo. „Davide? Už zase. Předávkoval se! Nevnímá mě!“ zoufale ječela do telefonu. Ve mně hrklo.

Co děláš? Kozo hloupá! Proč Davida? Volej záchranku!

Vytáhla jsem mobil a vytočila 155. Automaticky jsem diktovala adresu a stále hypnotizovala výjev před sebou. Bezvládné tělo a plačící dívku, která ho s nářkem objímala.

„Magore!“ Přiskočila ke mně a cloumala mnou. „Zabilas ho! Nechalas mu je tady!? Vypadni odtud! Vypadni, rozumíš?“ Tlačila mě ke dveřím. Tam se zhroutila na kolena.

Na nic jsem nečekala… nevím jak, ale v jednu chvíli jsem stála v bytě svého ex a v druhé seděla ve svém malém autě a dusila se pláčem naprostého zoufalství. Co jsem provedla? Viděla jsem přijíždět sanitku a za ní i známé auto. David. Rychle pryč.

Nastartovala jsem a odjela.

Stydím se. Měla jsem počkat a říct, co se stalo, ale jak? Bála jsem se Davidovi i Zdeně podívat do očí. Nemohla jsem zůstat. Já vše zvorala. Nejen ono ráno, ale i všechno před ním, celý náš rozchod jsem podělala.

Kapitola 5

Další den jsem díky lživému telefonátu, kde jsem se představila jako Nikova matka, zjistila, že přežil a prý doporučují léčbu. Slova sestřičky mě přiměla se opět stáhnout. Doporučovali léčbu díky mně. Lékaři pomohou lépe než já. Já jsem zbytečná.

Na více jak měsíc jsem se schovala do ulity a postavila kolem sebe zeď. Vytěsnila jsem celý incident a nedovolila si na něj vzpomenout.

Práce mi pomáhala. Položila jsem se do ní a jela na neutrál. Žila jsem jen salónem. Nic nového. I dřív jsem měsíce od našeho rozchodu pouze pracovala. A vycházelo mi to.

Zuzka byla ráda. Náš malý dámský salón vzkvétal a obě jsme věděly, že nesu hlavní zásluhu. Sháněla jsem klientky a rozšiřovala služby. Vrhla jsem se na účetnictví i práci v terénu, celé dny jsem makala a odmítala myslet na cokoliv jiného.

Ten den započal stejně jako všechny ostatní mé pracovní dny. Vzbudila jsem se brzy, vymotala se z pokoje a zamířila do koupelny. Po hygieně a líčení jsem se vrhla na připravenou kávu, která už na mě čekala v kuchyni. Má spolubydlící je poklad. Zuzka znala mé rituály. Bez ní bych nefungovala.

Stala se mou nej kamarádkou už ve školkových letech, a i přes naše mírné neshody a jejího neustálého dotírání, se jednalo o nejlepší holku pro spolubydlení na světě. Přijala mě poté, co jsem před více jak devíti měsíci odešla od Nika. Donesla jsem si jen pár tašek a ona mě bez řečí pustila k sobě. Její spolubydlící tehdy slavila Nový rok na horách, a tak jsem se zabydlela ve volné místnosti. Bylo prvního ledna a já startovala jiný život. Příšerně jsme se opily, vylila jsem jí své srdce a ona poctivě poslouchala. V tu noc se nám v hlavách zrodil plán o společném podnikání. Potřebovala jsem nový začátek, nové odpíchnutí, nový životní směr. A ona mi ho pomohla najít a vytvořit. Během pár dní se zbavila spolubydlící a v pokoji už jsem zůstala já.

Našly jsme perfektní prostory, půjčily si peníze pro začáteční podnikání a rozjely vše ve velkém. Dvě nejlepší kamarádky plnící si sny. Alespoň takové, pro které jsem tehdy našla sílu. Mé myšlení se zaměřilo pouze na práci a ta nesla ovoce.

Se Zuzkou jsme měly maturitu ze stejné ekonomky, ale ona kancelářskou práci nikdy vykonávat nechtěla. Do školy chodila kvůli papíru a už ve čtvrťáku se zdokonalovala v jiném odvětví. Navštěvovala různé kurzy líčení, stříhání vlasů, lakování nehtů, dokonce masáže a já je jako správná kamarádka podstupovala s ní.

V té době jsme s Nikem ještě tvořili šťastný pár. Měla jsem svého učitýlka, který mě ve všem podporoval. Věděl, že nechci jít na vysokou a respektoval mé přání. I přesto, že sám se pyšnil magisterským titulem. Nikdy mě do ničeho nenutil a vždy oceňoval, co všechno se chci naučit. Vítal každý další kurz a rád nám je všechny platil. Tvrdil: Čím víc znalostí získáte, tím víc možností se vám otevře.

Po škole jsem nastoupila do účetní firmy a jen díky Nikově mamince jsem tehdy získala skvělou pracovní příležitost. Najednou, ale bylo jasné, že v ní nemohu zůstat. Jak bych se jí mohla podívat do očí? Ten den - prvního ledna jsem v práci skončila.

Kdo by tušil, že všechny ty nesmyslné kurzy mi jednou poskytnou úžasné možnosti a skutečně je využiji?

Zuzka si vzala na starosti manikúru, pedikúru a kouzlila s vlasy. Já se vrhla na zdokonalování svých masérských schopností, zužitkovala jsem znalosti ze staré práce a vzala si na starost administrativu.

Salón se úžasně rozjížděl. Nabízely jsme totiž víc než ostatní. Nejen zkrášlování žen, ale hlavně příjemné místo, kam se dívky a ženy rády vracely. Vytvořily jsme ženský ráj. U kávy a zákusku jsme zlepšovaly ženská těla a probíraly naše životy. Pouštěly jsme fajn hudbu a brzy se rozrostly z malého salónku o dvou dívkách, do známého salónu, ve kterém s námi pracovaly ještě tři fajn holky.

Posouvaly jsme se a za pár měsíců se dostaly do fáze, že všech pět, co nás v salónu Zuvík, jak jsme ho pojmenovaly ze spojení našich dvou jmen, pracovalo, dokázaly pomáhat jedna druhé. Dbala jsem, aby všechny dívky na své znalosti a schopnosti vlastnily nějaký certifikát a ráda jsem je i sebe podporovala v dalším rozvoji. Brzy naše zdi zdobila spousta diplomů. Každá jsme sice měla svou oblíbenější práci, Zuzku především chytila manikúra, ale neznamenal problém vzájemně se zastoupit. Možná i tím to bylo pro naše zákaznice příjemnější. Navíc jsme mé olejíčky prodávaly ve velkém a samy si míchaly kosmetiku. Jaká žena by odolala přírodnímu šampónu s úžasnou pronikavou vůní? Zákaznice se k nám hrnuly ve velkém. Poznaly, že jsme parta holek, co ovládala svou práci a dělala ji s úsměvem. Ano… i já jsem tehdy dokázala vykouzlit úsměv.

Bez toho abych se o ten post nějak prosila, jsem se stala nejmenovanou vedoucí. Sice jsem stále měla pár věrných zákaznic na masáže, které si žádaly pouze mě, ale čím dál víc jsem svou práci prováděla zavřená v kanceláři a poslouchala radostné hovory. A když ke mně přišly nepříjemné myšlenky a vzpomínky, zvedla jsem se a došla za holkami do salónu a pomáhala tam, kde zrovna bylo potřeba.

Stala jsem se svou paní a děvčata mě zbožňovala. Často jsme se scházely i mimo Zuvík a chodily na holčičí dýchánky.

Měla jsem práci snů díky této dívce. Zrzavé lehce oplácané pihovaté Zuzaně, která vnukla mému životu nový smysl a řád. Mé nejlepší kamarádce, co právě seděla naproti mně v kuchyni u stolu a popíjela kávu.

„Jak se dneska můj brouček má? Holkám se včera stýskalo, ale klidně si ještě dáchni, na dnešek je sice paní Jánská, jestli chceš, zavolám jí a domluvím se na jindy, nebo se jí nějak vnutím. I když to by asi neprošlo, co? Tvoje prstíčky nenahradím, a to si ještě žádná ženská se mnou nestěžovala.“ Gebila se na mě a já vyprskla smíchy.

I když do smíchu mi zrovna dvakrát nebylo. Včerejšek jsem totiž proležela v posteli. Den předtím jsem si smlsla na thajské novince, no… pochutnala jsem si, ale můj žaludek se ráno hlásil k jinému názoru.

„Neboj se, dneska už funguju. Pojedeme mým autem?“

Ona na mě zvedla obočí a lehce se červenala. Pochopila jsem.

„Takže každá svým, asi tě večer nemám čekat, co?“

Přikývla k odpovědi.

„Páni, zase? A to je ta samá? Že by vážná známost? Vždyť se sejdete už… ehm… po pátý?“ Škádlila jsem ji. Nikdy neměla problém se s někým seznámit. Nedělala rozdíly. Muž či žena bylo jí to fuk. Její milostný život se zdál úžasný, zato můj… neexistoval.

Podávala mi koblihu a spiklenecky na mě koukala. Věděla jsem, že za chvíli vypustí nějakou super perličku.

„Klidně vezmeme jedno auto a můžeš jet se mnou… ta holka je otevřená všemu.“ Zazubila se, protože já se skoro udusila douškem kávy. „Líbila by ses jí a já bych si konečně splnila dětskej sen a ukázala ti svou šikovnost.“ Zabořila jazyk do koblihy, se smyslným vzdechem z ní vyšťourala marmeládu.

Já zavřela oči a zakroutila hlavou. Můj žaludek protestoval. „Zuzi, jseš fakt zlá! Nesnáším, když tohle děláš. Navíc u snídaně. Nech si zdát!“ Plácla jsem do ní a koblihu, co mi předtím podala, jsem vyměnila za suchý rohlík. Po jejím jednání jsem se do ní zakousnout nemohla.

Hlasitě se tlemila, a když se vydala zpátky do svého pokoje, nezapomněla dodat: „Nevíš, o co přicházíš!“ Podobně mě provokovala často. Naše pravidelné pošťuchování, bavily jsme se tím. Ona mě na oko sváděla a já ji vždy uzemnila.

Také jsem se vydala do pokoje, abych se oblékla a připravila na svůj normální pracovní den. Tedy alespoň jsem si ještě ráno myslela, že bude normální.

Do práce jsem dorazila jako první. Zavřela jsem se do kanceláře a pustila se do papírování. Za pár hodin, kdy se vedle už ozývaly hlasy a smích, mi zazvonil telefon.

Pod jménem volajícího jsem si nikoho konkrétního nepředstavila. Nic neobvyklého.

„Haló, salón Zuvík u telefonu Viktorie.“

Až po chvilce se ozval dívčí hlas: „Pardon, tady Simona, asi volám blbě. Sháním Mirku, ehm…“

Jméno mé babičky? Simona? Polilo mě horko. Co po mně chce? Proč se mi ozvala?

„Počkejte chvilku.“ Zašuměla jsem papírem před mobilem, odkašlala si a promluvila mnohem měkčím tónem. Doufala jsem, že po měsíci si nebude pamatovat můj skutečný hlas. „Ahoj, tady Mirka, ehm… co se děje, co po mně chceš?“

„Jo… hele, sorry za minule, vylekala jsem se,“ odmlčela se. Jestli čekala, že jí řeknu něco jako: V pohodě, šeredně se spletla. Proč mi připomněla všechno, co jsem se snažila celý měsíc pečlivě vytěsnit? Stačila jediná věta a ta hrůza mi naskočila zpátky. „Měla bys chvilku? Fakt bych od tebe potřebovala píchnout. Je to důležitý!“

„Já?“ Nechápala jsem, co by po mně mohla zase chtít.

„Nik je už znova doma. Vyděsil další holku, co jsme vzali po tobě. Nikoho k sobě nechce pustit. Jsme dost zoufalí, sama už ho se Zdenou nedávám a tys tu noc zvládla. Nemohlas vědět, co udělá. Řekla bych ti k němu víc. Pořádně bych tě zaškolila. Prosím, pomoz nám.“

Ne! Potřebovala jsem se vrátit zpátky do svého života. Uzavřela jsem tu noc, ale nebylo to správné. V hloubi duše jsem věděla, že bych mu měla pomoct.

Když jsem nic neříkala, ona se na druhé straně rozplakala. „Chtějí ho vrazit do léčebny. Tam se zabije. Neuhlídají ho. Prosím!“

Nářek už se nedal snést, stekla mi slza. Znovu jsem se rozhodla pro další šílenou chybu.

„Znáš salón Zuvík?“ Co blázním? Nemůžu ji táhnout k nám. Je mi příšerně podobná, jak bych ji kolegyním vysvětlovala. Těm třem bych možná něco nakecala, ale Zuzce…? Těžko. Poznala by, že něco nehraje. A v žádném případě jsem neměla v plánu jí cokoliv říkat. Nevěděla ani o noci s Nikem. Vynadala by mi za ni.

„Jo, znám,“ hlesla.

Sakra! „Vedle je restaurace, sejdeme se v ní, kdy stihneš dorazit?“ Vážně tohle dělám? Jsem pitomá!

„Za půl hoďky tam budu.“

„Fajn.“ Naštvaně jsem seděla za stolem a dívala se na dveře. V hlavě mi běhala spousta otázek, zlobila jsem se na sebe. Proč si tohle dělám?

Kapitola 6

Vcházela jsem do prostoru salónu. Dívky se u hovoru hlasitě se smály. Cítila jsem všudypřítomnou vůni kvalitní kávy a také spreje na vlasy, laky na nehty a odlakovač. Zvláštní směsice, ke které se postupně přidávaly další vůně otvíraných ampulek s vonnými oleji převážně čokoláda s malinou, ta voněla nejvýrazněji.

„Broučku? Tobě je zase špatně?“ Ozval se Zuzky hlas někde z dálky. Najednou mě pohltila tma a chlad.

„Viki?!“ Křik se mi zavrtával do hlavy. Někdo mě plácal po tváři. „Zlato? Prober se!“ ječel ženský známý hlas. Zuzíku, co děláš v mém pokoji. Nebuď mě.

Trhla jsem sebou. Nade mnou se skláněla spousta známých i neznámých tváří s vyděšenými pohledy.

„Co se stalo?“ vydechla jsem.

„Omdlelas, Táňa tě chytila. Zlato, jedlas i něco jinýho než půlku rohlíku a kotel kafe?“ ptala se Zuzka roztřeseným hlasem. Stále mě hladila po vlasech a zkoumala.

„Ne… promiň, asi mám fakt hlad.“ Krásně mi nahrála. Netušila jsem, z čeho se mi přesně udělalo zle, ale nízká hladina cukru s kombinací nervového vypětí, na které jsem se připravovala, dost vysvětlovaly.

Zhltla jsem vnucenou vodu a pokoušela se o úsměv. „Už je mi líp, omlouvám se, že jsem vás vylekala. Zajdu si vedle pro něco k jídlu, ano?“ Odpověděly mi souhlasným mručením.

„Mám jít s tebou?“ ptala se má zrzavá kamarádka.

Kruci! To by mi ještě scházelo. „Neblázni, není potřeba. Skočím si na nějakou mňamku a přinesu i vám.“

„Skákej, ale opatrně.“ Zuzka na mě hodila bundu a zašeptala mi: „Hele v klidu, ono se to bez tebe neposere. Klidně si jdi domů lehnout. Mám tě odvíst?“

„Ne. Jsem v pohodě. Za chvíli se vrátím.“

„Hele, kdyby něco, okamžitě volej, jasný! Fakt už ti je líp, jseš strašlivě bílá.“

Já zakroutila hlavou a mezi dveřmi ji popíchla: „Jestli jsem bílá, mám namíchanej špatnej odstín make-upu.“ Nastavila jsem jí levou tvář.

Poznala, na co se ptám. „Naprosto perfektní, stále moje šukatelná spolubydla.“ Plácla mě přes zadek a já vyšla ven.

Sedla jsem si hned ke dveřím a vyhlížela tu, kterou jsem doufala, že už nikdy neuvidím. Přišla o pár minut po mně.

„Jak se máš?“

Proč se ptá na takové blbosti? „Hele k věci. Nemám moc času. Povídej.“

Zhluboka se nadechla a prohrábla si vlasy. „No -“

„Co si dáte, děvčátka?“ přerušil ji číšník úlisným hlasem.

„Snídaňové menu s čajem,“ řekla jsem netečně.

Objednala si to samé a věnovala mi andělský úsměv. „By nás chtěl, co?“ Tlemila se. „Jestli mi Nika narvou do léčebny, se ti možná ozvu… a na tý podobě něco trhneme spolu. Týpků jako on bude určitě víc, co myslíš?“ Zvedla obočí.

„K věci!“ Nesnášela jsem podobné řeči, byť i pronesené z legrace. Moje mamka vedla dřív podobné průpovídky, avšak ona s vážností.

„Dobře… Prosím, pomoz nám přes noci. Zůstávala bys s ním, než bych ráno přišla. Zdenka teď nemá čas a David pořád odmítá. Nedávám s ním bejt pořád. Vypadalas, že se ho nebojíš. Není zlej. Nezaslouží si léčebnu,“ odmlčela se, protože nám přinesli jídlo.

Proč to David vzdal? Co jeho rodiče? Proč nechce, aby šel do léčebny? Proč už v ní dávno nebyl? Těch otázek se valilo moc, vybrala jsem si tu, na kterou mi skutečně mohla odpovědět.

„Proč si myslíš, že léčebna není dobrej nápad? Pomohli by mu, třeba by se srovnal, třeba -“

„Už v ní byl,“ vyhrkla. „Nepomohla. Je chytrej, vážně moc. Má zlomený srdce a nemá vůli žít, chápeš. Jakmile ho dostanou z prášků, což není takovej problém, vždycky si najde způsob jak…“ odmlčela se a nervózně pročísla rukou vlasy. „Prostě léčebna není pro něj. Prosím, alespoň jeden tejden, než se Zdena vrátí. Jinak se složím i já,“ v hlase jí znělo zoufalství.

Dívala jsem se na ni, a přitom jedla svou druhou snídani. Kruci! Dlužím mu to! Stále jsem se snažila schovávat za svou velkou zeď a zalézala do pevné ulity, ale přesto jsem věděla - musím mu pomoci.

„Dobře, přijdu večer kolem šestý… doufám, že přijdu… tedy… myslím si, že přijdu,“ koktala jsem a nevěřila vlastnímu hlasu.

Rozsvítila se jak vánoční stromek. „Super, alespoň ti ukážu jak s koupáním a co se večer všechno dělá. Zůstanu s tebou první noc a povím ti o něm, co budeš chtít. Neboj se. Je to hodnej chlap, co potřebuje pomoct.“

Co to dělám? Sama sebe jsem proklínala.

„Až přijdeš, jenom zaťukej, ať ho nerozhodíš zvonkem. A vezmi si na sebe tohle.“ Podávala mi nevkusnou blond paruku. Zvedla jsem na ni obočí. „Mohlo by ho vyhodit z míry, kdyby viděl dvě stejný siluety. Sice moc nevidí, ale podobu by poznal. Řeknu mu, že jsi doktorka. Nebude protestovat. Pod prášky je jak beránek. Co se vrátil, změnil se, dokonce i trochu víc mluví a dal mi jasně najevo, že nejsem ona. Je to teď jiný. Jako by se s tím bludem smířil a prostě vegetuje. Uvidíš sama. Ani masáže už ho nebaví.“

„Co?“ vyprskla jsem a nechápavě na ni čučela. Jaké masáže? Chce honosně nazývat své noční hlazení.

„Přes den mu dělám hloubkový masáže svalů. Nemá pohyb, jak byl zvyklej, proto se snažím, aby neochaboval. Sice má ty, ehm… léky od Davida, ale chci pomoct. Má změněný prášky, pochopíš sama. Maj trochu vedlejší účinky.“ Poznala můj vyjevený pohled. „Neboj, nic, s čím by si holky jako my neporadily. Vždyť víš, ale stejně pomoc odmítá. To už jsem ti říkala.“

Ztrácela jsem se. Proč jsem se nechala přemluvit?

Kapitola 7

Až do oběda jsem se zavřela v kanceláři, dodělávala resty, a hlavně se snažila nemyslet. Kolem jedné ke mně vrazila Táňa s krabičkou jídla. Jen jsem zvedla obočí, když ji přede mě položila se slovy: „Příděl od mamky.“

„Dík.“ Sledovala jsem její úsměv. „Zase jsi ho viděla?“ Nemusela odpovídat, její pohled mluvil za vše. „Je ti jasný, že už zníš posedle?“ Ona se jen ušklíbla. Neustále nám vyprávěla o tajemném muži, co ji roky pronásleduje. Mně naháněl strach, ale ona se do něj nějakým bláznivým způsobem zamilovala. Prý s ním nikdy nemluvila, nikdy se k němu nedostala dostatečně blízko, nebo možná on se nedostal k ní. Nebyla jsem si jistá, jestli se jí pouze nezdál, ale Táňa bludu o muži, co vypadal už od jejích patnácti let stále stejně, skutečně věřila.

„Mamina tě pozdravuje.“ Nechtěla o něm se mnou mluvit, protože můj názor znala. Řešila bych ho s policií. Byla z nás pěti nejmladší, těsně po učňáku a její máma nás neustále zásobila domácí stravou.

Kolem druhé jsem slyšela známý hlas. Paní Jánská se dostavila a jako vždy vyžadovala masáž výhradně ode mě.

Pracovala jsem velmi strojově a naučeně. Jednoslovně jsem odpovídala na její humorné vyprávění o osmnáctiletém synovi, kterého se mi jako vždy snažila nenápadně vnutit.

Po masáži jsem se chtěla vypařit do kanceláře, ale v salónu seděla pouze jedna zákaznice na nehtech u Zuzky a zbylé tři dívky se nudily. Nechápavě jsem na ně koukla.

„Měla přijít čtyřčlenná rodina ženskejch, ale odřekly, takže teď máme víc jak hodinu leháro,“ vzdychla Péťa.

Nemohla jsem se dívat na jejich znuděné výrazy. „Víte, co? Dneska si připadám trochu ošklivá, co kdybyste mi zkrátily vlasy a nahodily novou tvář?“

Okamžitě se na mě vrhly a pustily se do práce. Zatímco mi jedna stříhala vlasy a dávala jim jejich starý krátký rozčepýřený vzhled, druhá mi lakovala nehty a třetí odlíčila a masírovala obličej. Pouze před nimi jsem se nestyděla bez make-upu. Věděly, co čekat.

„Hm, takovou si tě pamatuju, ještě červený proužky a byla by z tebe ta sedmnáctka, co lámala srdce na potkání.“ Smála se mi za zády Zuzka. „Chudáci kluci na střední.“ Zarazila se a zadívala omluvně. „Promiň,“ špitla.

Přikývla jsem bez schopnosti vypustit slovo. Narazila na zakázané téma. Škola znamenala tabu, věděla jsem, že to neudělala schválně, ale mluvit jsem nemohla, přestože jsem jí moc chtěla prozradit, co se mi před měsícem stalo. Zároveň jsem jí chtěla říct, co hodlám provést večer a jak se s tím lámáním srdcí pekelně trefila. Ale nemohla jsem. Znala náš příběh. Zabila by mě, kdyby věděla, za kým se večer chystám jít.

Kapitola 8

Vážně tu hloupost dělám? Před vchodem jsem si upravila nevkusnou blond paruku. Skvělý! Vypadám jako má matka. Skutečně jak laciná štětka.

Tentokrát jsem schody vyšla velmi rychle, pořádně jsem se nadechla až před dveřmi. Ruka se mi nepříjemně třásla. S posledním nádechem jsem se znovu schovala do ulity a postavila před sebe vysokou zeď. Nikoho za ní nepustím!

Přivítala mě s krásným úsměvem. Zvláštní, tato holka, co mi je tak příšerně podobná, otvírala byt, kterému já ještě před pár měsíci říkala domov.

Ukázala prstem, abych ztichla. Zouvala jsem se a nevěřícně zírala kolem sebe. Jsem tady zas, ale tentokrát mě ten fakt nepoloží. Nesmí!

Z obýváku jsem slyšela televizi, píchlo mě u srdce. Civěl na animák, který jsme spolu dřív pravidelně sledovali.

Nepřiznala bych si pravdu, ale viděla jsem ho ráda. Vousy měl pečlivě zastřižené, vlasy učesané. Oblékl kraťasy a černé triko. Vypadal by skvěle, nebýt zvláštního pohledu, naprosto netečného výrazu v očích.

Šel pomalu směrem k nám. Stál ode mě skoro dva metry, když ztuhl.

„Ne!“ zakřičel a udělal zpátky. Zavrávoral a rukama hledal Simču. Schoval se za ní. „Ne!“ ječel dál.

Poznal mě? Bojí se mě? Co mám dělat?

Jediná Simona zachovala klid. „To ta paruka! Vezmi si čepici!“ Ukázala na věšák. Otočila se k Nikovi a snažila se ho uklidnit. On kolem sebe neobratně mlátil a sotva se držel na nohách. Měl strach. „Ššš, broučku, to nic. Přišla doktorka! Rozumíš, doktorka.“

Její slova nevnímal, ječel: „Nechci, ne!“

Sundala jsem si ty příšerné vlasy a nasadila si čepici. Zároveň jsem sledovala celý výjev před sebou. Muž, kterého jsem zbožňovala a nenáviděla zároveň, stál jak hromádka neštěstí v náručí jiné dívky, která si ho tiskla k tělu. Přitáhla si jeho hlavu ke krku a on okamžitě zavřel oči. Ustal v pohybech a udělal něco, u čeho jsem závistivě vzdychla. Chytil ji kolem ramen a položil se na ni. Výrazně se opřel erekcí rýsující se mu kraťasech o její stehno. Dotíral k ní, stejně jako dřív ke mně. Spadla mi slza, ale nemohla jsem odvrátit oči. Takhle bolí, když vidíte milovanou osobu s jiným? Kde je, kruci, moje zeď? Kde mám svou ulitu?

Simona vytáhla z kapsy plato prášků a jeden mu vecpala do pusy. „Ššš, v pořádku, pojď do postele.“ Přiměla ho vykonat potřebné kroky. Ve společném objetí se dostali až do ložnice. Chtěla jsem se otočit a utéct, ale nemohla jsem. Jestli pohled na ně znamená můj trest, protrpím ho celý.

Položila ho a následně pohladila v rozkroku. „Chceš, abych ti pomohla, broučku?“

Jestli ji nechá, mé nitro bouchne. Exploduje!

Na místo kladné odpovědi vydechl, smetl její ruku a naštvaně se otočil zády.

„Tak tedy ne.“ Přikryla ho a odešla za mnou.

Obě jsme se zhroutily na gauč a až tam jsem konečně dovolila úplný průchod svým emocím - rozplakala jsem se. Poznal mě. Pohled na mě mu ublížil. Jak Simoně vysvětlím proč? Pochopila už, kdo jsem?

Brala mou tvář do dlaní a pokládala si ji na hrudník. Překvapila mne. Hladila mě po vlasech a konejšila hlasitým ššš stejně jako před chvílí jeho.

„Omlouvám se,“ vypadlo z ní.

Nechápala jsem, nerozuměla, nemohla jsem mluvit. Můj dech mě neposlouchal. Za co se, kruci, omlouvá?

„Za všechno může David. Promiň. Nik se lekl.“

„Co?“ špitla jsem. David…? Co má společného s Nikovým zhroucením v mé přítomnosti?

„Když nám ho vrátili z nemocnice, dostal jiný léky. Naštěstí je pořád nemusí zapíjet, nevím, jak bych k němu běhala ještě se sklenicí s vodou. Ale fungují na něj jinak. Většinou nastupují okamžitě. Záleží, v jakým je zrovna rozpoložení. Když se po nich probere, relativně funguje. Celkem mluví. Sice je pořád oblbnutej zombie, stále kulový vidí, ale odpovídá… sám uvažuje. Dokonce mi párkrát řekl Simono. David se toho hned chytil a pozval mu sem holky. Fakt hodně holek. Nevím, v jakým baru je vyštrachal, ale přitáhl mu luxusní štětky. Doufal, že ho dostane na jiný myšlenky a rychlejc postaví na nohy.“

„Co? Asi tě nechápu.“

Usmála se a dál mě hladila po vlasech, upravovala mi je za uši. „Nesouhlasila jsem s ním, ale na mě se tady nebere zřetel. Abych to shrnula. Neměl úspěch, vylekal ho. Utíkal ke mně a stejně jako před chvílí se za mě schovával. Prodělal šílenej záchvat. Křičel: Nejsem jako dřív, chci jenom tebe. Budu ti věrný, změnil jsem se. Blábolil něco o Sněhurce. Totálně mu jeblo. Davida tím znovu zničil, mihne se jenom mezi dveřma. Vyděsil tě moc?“

Chudák holka nemohla tušit, co se se mnou dělo. Proč jsem nekontrolovatelně plakala. Ona jeho slova nechápala, ale já ano. Podobné sliby jsem neslyšela poprvé. Dřív byl velký bouřlivák. Rok cestoval v autě a každou noc spal s jinou ženou. Ale změnil se. Prý převážně díky mně.

„Jedna z těch štětek tady nechala tuhle paruku. Promiň, vážně jsem netušila, že by si ji s nimi spojil. Jsem blbá. Neodejdeš teď, viď?“ Sledovala mě se strachem.

Zakroutila jsem hlavou. Hlodala ve mně jiná důležitá otázka. „Říkalas, že tě oslovil Simono? Ví, že na něj hraješ habaďůru?“

Zhluboka se nadechla a znovu mě upravovala. Sledovala mě zvláštním pohledem a utírala mi šmouhy z líčení. „To je na všem nejhorší. Sice mě nevidí jasně, ale ví, že nejsem ona, přesto chce bejt oklamán.“ Tentokrát slzy tekly i jí. „Asi jeho obrana. Když musí žít dál, chce žít ve lži. Po práškách je mimo úplně, nikdo nevíme, do jaký míry vnímá realitu, ale někdy má stavy, kdy přesně ví, že nejsem ona, a přesto k sobě nepustí nikoho jinýho než mě. Ani Zdena k němu už nesmí. Když je ona doma, jenom leží v posteli. Vzdal se!“

Zvláštní. Nevěděla jsem proč, ale objala jsem ji. Očividně ho měla ráda. Prsy se ke mně tiskla možná až příliš nevhodným způsobem. Byla mnohem vnadnější nežli já a neměla podprsenku. Protože ta, za kterou se vydávala, podprsenky nenosila. Jsem velmi vysoká, velmi štíhlá a bohužel i velmi drobná… všude.

Přičichla si k mým vlasům a já se odtáhla. Přátelské objetí se náhle změnilo v něco jiného. Připomínala mi Zuzku. Odkašlala jsem si, abych probrala sebe i ji z podivné situace.

Naštěstí přerušila trapné ticho: „Koukám, že sis pořídila stejnej olejíček.“ Propichovala mne spikleneckým pohledem, prohlížela si mě.

„Jo… no…“ Ošila jsem se. „Omluvíš mě.“ Než stihla něco říct, utekla jsem do koupelny. Můj obličej i přes vrstvu make-upu jevil známky zarudnutí. Smyla jsem poslední zbytky šmouh z řasenky a byla mile překvapena - zbylé líčení krásně drželo.

Vešla jsem za ní zpátky do obýváku s plánem vysvětlit vůni svých vlasů, ale ona spustila o financích. Evidentně mě chtěla ujistit, proč se mi vyplatí zůstat. „Nevím, na čem jste se domluvili s Davidem, ale zpravidla za noc dává litr a za den patnáct set. Což je fajn, když si vezmeš, že práci proležíš, prospíš a prokoukáš na bednu s hezkým chlapem.“

Snažila jsem se nevypadat překvapeně. Nečekala jsem, že by té holce mohli platit tolik. Jistě ji financovali z Nikova účtu a ten byl pro normálního člověka řekněme… nevyčerpatelný. Zvlášť, co jsme společně část jeho peněz investovali a ony se neustále zúročovaly.

„Cos viděla teď, se fakt nestává často.“ Poznala jsem na ní obavu, abych si vše nerozmyslela. „Chápu. Na ulici můžeš vydělat víc, ale narovinu, tohle bude pravidelnej příjem a veškerý výdaje za tebe zatáhnou. Jídlo si můžeš brát, jaký chceš. Pořád něco nakupujou. Nenadřeš se a sama jsi viděla. On už ženskou nechce.“ Vzdychla otráveně.

Vážně si myslela, že šlapu chodník? Snažila jsem se držet v klidu a nebouchnout. Spíš mě zarazila jiná věc.

„Proč se odtáhl? Vždyť no…“ Uculila jsem se a doufala v její rychlé chápání.

„Poslední dobou mu stojí pořád, asi blbne z prášků. Snídá s erekcí. Čistí si zuby s erekcí, koupu ho… no dobře ve vaně mu houplo i dřív a v posteli taky. Ale nenechá na sebe sáhnout, vůbec. Taky bych čekala, že mě k sobě pustí. Ale ne!“

Z jejího hlasu jsem poznala, jak moc jí ten fakt vadil, ale mě ve skrytu duše potěšil. „Myslíš si, že teď zrovna…“ Nedokázala jsem vyslovit patřičné slovo, pouze jsem naznačila rukou. Jestli s ním mám zůstat, chci vědět, co mě čeká. Představa načapání mého ex s nádobíčkem v dlaních se mi dvakrát nelíbila. Stále jsem navíc nebyla přesvědčena, zda skutečně zůstanu.

Kroutila hlavou. „Věř mi, ne! Ruce ho moc neposlouchaj, často dostává hnusnej třas a nikdy jsem ho ani neviděla, že by zkoušel masturbovat. Prostě v klidu dřepí, čučí na animáky, a stojí mu.“ Uchechtla se.

Nastalo trapné ticho, evidentně mi dávala možnost si informace v hlavě srovnat, dokud jí nezazvonil telefon.

„Ehm… hele, je mi to blbý, ale když dostal prášek takhle brzo, bude tuhej zhruba do desíti. Koupání ti ukážu zítra, jo. Nic na něm není. Ale teď bych měla prosbičku.“ Zatvářila se jak raněná srnka. „Chtěla bych odejít. Už se nic zvláštního nestane. Bude spát, noc proběhne stejně jako minule.“

Sakra! Toho jsem se nejvíc bála.

Přemlouvala dál: „Mám možnost jít na rozlučku se svobodou, vypadla jim tanečnice a já bych si přišla na super prachy. Prosím.“ Udělala grimasu a já se na ni rozpačitě usmála.

„No, tak jo,“ odpověděla jsem váhavě.

V mžiku stála na nohou. U dveří mě nečekaně objala. Tiskla se ke mně stejně jako před chvílí já k ní. „Jseš fajn holka, bude super tě tady mít. Hlavně mu nenechávej prášky u postele. Dej mu další po čtyřech hodinách klidně po pěti. Někdy prospí i celou noc, ale ráno mu ho dej rychle, ať chudák nepláče. Pa.“ Lípla mi pusu na tvář, do ruky vrazila plato a odešla.

Nevěřila jsem, že se vše opakovalo znovu. Zalezla jsem si do své ulity za zeď. Necítím nic! Jsem zde jen, abych mu pomohla a zjistila, co se s jeho stavem dá změnit. K tomu potřebuji informace. Nic jiného se neděje. Jsem pouze schránka bez emocí, která usnula na gauči.

Kapitola 9

Vzbudilo mě sténání.

V rozespalosti jsem v první chvíli nevěděla, kde jsem. Lekla jsem se. Vysoká štíhlá postava procházela kolem a vešla do koupelny. Ozval se větrák. Srdce mi bubnovalo až v krku.

Stoupl si vedle gauče a netečně se na mě zíral. Nasucho jsem polkla a doufala,

že mě vážně nepoznal.

„Hlad,“ zachrčel a svalil se vedle mě.

Ve mně hrklo. Vždyť chudák nevečeřel. Při odchodu z obýváku jsem ho stále pozorovala. Všechno se na něm zdálo normální nebýt netečného, nepřirozeného výrazu.

Popadla jsem první jídlo, které jsem našla. Koláčky… věděla jsem, že je má rád. Dva jsem mu položila na talíř a do sklenice nalila mléko.

„Kafe ti v jednu ráno nedovolím,“ špitla jsem pro sebe.

Přišla jsem k němu, svou pozici nezměnil. Pouze dech se mu zklidnil. Sedla jsem si vedle něj a podávala mu talíř. Nevnímal ho. Jsem hloupá.

Vložila jsem mu koláč do ruky a beze slov pomohla s prvním soustem. Neřekl nic. Do druhé ruky jsem mu vecpala hrnek a stále ho pozorovala.

Výraz v netečné tváři se změnil. Nevěděla jsem proč, ale najednou mi připadal spokojenější.

Všechno proběhlo v pořádku, dokonce se i napil. Snažil se položit hrnek na stůl, nechala jsem ho a pouze kontrolovala jeho pohyby. Trefil se, nemusela jsem mu pomáhat. Uchechtla jsem se. Sakra! Zaslechl můj smích. Podíval se, poprvé za celou tu dobu, mým směrem. Zastavilo se mi srdce. Seděl velmi blízko, co když mě poznal? Co udělá? Co mám udělat já?

Znovu se otočil ke koláči. Bože! Tiše jsem vydechla. Nepoznal mě, ale jeho pohled byl úžasný. Tak jsem si ho pamatovala. Zorničky měl sice nepřirozeně rozšířené a oči rudé, ale vykazoval úsměv.

Znovu se chtěl zakousnout, ale ruka se mu zatřásla. Jídlo z ní vypadlo a zašpinil si tvář. Byl to mžik. Naprostý reflex. Dřív jsem ho dělala úplně běžně, přirozeně.

Vyšvihla jsem se nad něj a posadila se mu do klína. Objala jsem ho nohama, jak jsem byla zvyklá a našla vedle něj ten kousek jídla. Druhou rukou jsem mu otírala obličej palcem. Že jsem udělala něco nevhodného. Něco, co naprosto nečekal, jsem pochopila až pozdě. Nevěřícně otevřel pusu a hlasitě zběsile dýchal. Chtěla jsem ho nakrmit, ale on mi přitiskl obličej ke krku. Přimáčkl se ke mně.

Pečivo mi s výkřikem upadlo. Chytil mě třesoucíma se rukama, které nedokázal korigovat a přitáhl blíž k tělu. Tvrdě jsem narazila a vykřikla.

Potřebovala jsem zachovat klid, ale šlo to těžce. Zvlášť, když mě chytil za zadek. Dotek, který jsem od něj důvěrně znala, prolomil mou zeď.

Oddychoval ještě hlasitěji, spíše vzdychal a hlavu zabořil do mé hrudi. Poznala jsem, co chtěl udělat, ruku táhl výš k tričku, ale neměl šanci, s těmito neposlušnými tlapami mě nezvládl vysvléct. S hlasitým výdechem a myšlenkami v oblacích jsem ze sebe stáhla svršek. Dívala jsem se mu do tváře a čekala, že pozná, kdo jsem. Bála jsem se.

Se zavřenýma očima a hlasitým sténáním položil obličej na mou hruď. Já mu vjela rukama do vlasů a vzrušením jsem už neovládala dech. Věděla jsem, že nesmím mluvit. Nesmím křičet, a přesto jsem moc chtěla hlesnout slova, která jsem dřív divoce a často vykřikovala: Ach, Niku, či Bože, Niku se tímto bytem ozývalo každou chvíli. Nyní jsem se držela a tiskla rty k sobě.

Mačkal mi půlky a ruce se mu znovu nepříjemně třásly. Naštvaně si odfrkl.

Chytila jsem mu dlaně a sama je k sobě přimáčkla. On díky tomu vzdychl ještě hlasitěji a kousl mě do pravého ňadra. Proběhl mnou mráz, chtěla jsem víc. I on chtěl evidentně víc, ale nebylo to správné. Přesto jsem se vlnila nad jeho ztvrdlým penisem. Třela jsem se o něj a chtěla ho vyprostit ze zajetí kalhot. Ale bála jsem se na něj sáhnout. Nepřežila bych, kdyby mě odtáhl jako Simonu. Mé ego by podobné odmítnutí nepřekouslo.

Čekala jsem, co udělá, chtěla jsem mu nechat prostor, aby si sám vzal, co chce. A byla jsem zároveň naštvaná… Skutečně mu něco podobného dovolím? Jak je možné, že mě znovu vzrušil? Proč si od něj nechám všechno líbit?

Mačkal mě čím dál víc. Snažila jsem se jeho ruce odtáhnout, ale on si mě k sobě znovu přitlačil a vtáhl mou bradavku do pusy. Nezadržela jsem výkřik. Ozvalo se v něm vzrušení, ale zároveň bolest. Zarýval do mě zuby. Snažila jsem se mu od sebe odsunout obličej, aby povolil. Zároveň mě spodek těla už bolel, jak mě k sobě přes látku tlačil a divoce narážel. Kdybychom byli svlečení, bolest bych necítila, ale v ten moment mi jeho sevření přestávalo být příjemné.

Odtahovala jsem ho od sebe. Vzdychal hlasitěji a následně vykřikl. Sevření povolilo, svalil se na mě a hlasitě oddychoval.

Nejdříve jsem nevěděla, co se přesně stalo. Cítila jsem bolest na zadku, pálení na prsu a pulzování ve slabinách. Nic příjemného.

Sesunul se do gauče a přerývavě dýchal. Pak tvrdě vzal mou nohu a přiměl mě z něj slézt. Všimla jsem si mokrého fleku na jeho kraťasech. Zvedl se a při chůzi ze sebe roztřesenýma rukama stáhl onen potřísněný kus oděvu a nechal ho spadnout na zem. Neřekl ani slovo. Došel do ložnice, rozevřel skříň a popadl kraťasy, u postele zavrávoral a svalil se do peřiny. Končetiny se mu znovu roztřásly. Až v ten moment jsem se vzpamatovala, natáhla jsem si triko a došla k němu.

„Ššš,“ jediné, co jsem si troufla říct. Nadešel čas na další léky. Čas mu ulevit o něco více než před chvílí. Vložila jsem mu tabletku do pusy, poslušně spolkl, ani se na mě nepodíval. Ocitl se zase v rauši. Nevnímal. Ležel rozcapený jen v tričku a se stále mokrým ulepeným údem.

Bez přemýšlení jsem došla do koupelny. Po cestě jsem vzala jeho potřísněný kus prádla a hodila ho do pračky, následně jsem namočila houbičku v teplé vodě.

Klekla jsem si k němu a neubránila se koketnímu hlasu. Neklečela jsem před ním poprvé, ale poprvé jsem v ruce svírala houbičku. „Teď tě otřu zlato, přece bys nechtěl spát zaneřáděnej.“ Vtipkovala jsem s ním - můj způsob, jak se vypořádat s podivnou nestandardní situací.

Jemně jsem ho uchopila a snažila se své pohyby provádět rychle a cíleně. Nechtěla jsem si je užívat, ale neubránila jsem se. Nešlo necítit velký kus svalu v ruce. Zbožňovala jsem ho. Dřív se mi smál, dokonce se mi odmítal v tomto stavu ukázat, tvrdil: Na zplihlém chlapovi není nic sexy. Ale já zastávala jiný názor. Jeho nářadíčko se mi líbilo v jakémkoliv stavu. Nedokázala jsem si pomoci. Když jsem skončila s očistou, věnovala jsem mu letmý polibek. Tak, jak jsem byla po milování zvyklá, pěkně na špičku celé jeho velké chlouby.

Natáhla jsem mu kraťasy a odnesla houbičku. Když jsem znovu vešla do ložnice, čekal mě ještě další těžký úkol, dostat to dlouhé mužské tělo výš do postele. Proklínala jsem všechny vitamíny a doplňky stravy, které mu David nosil, protože nebýt jich jistě by již dávno nevlastnil svalnatou stavbu.

Vlezla jsem si za něj a chytila ho pod rameny, po pár minutách úporného snažení jsem ho vytáhla na polštář. Nevydal ani hlásku. Byl úplně mimo. Hadrová panenka. Ale v obličeji mu zářil spokojený výraz.

„Úchyle nadrženej!“ Uculila jsem se.

Lehla jsem si k němu. Naštvaná sama na sebe, protože jsem byla nevhodně spokojená. Měla bych na něj zlobit. Stále jsem mu neodpustila. Ublížil mi, ale přesto jsem se neubránila radosti - znovu jsem cítila jeho toužící dotek, rty… Nika!

Kapitola 10

Vzbudilo mě vzdychání, spíš vzlykání. Zmítal sebou a z očí mu stékaly slzy.

„Ššš, lásko, jsem u tebe.“ Při zvuku mého hlasu sebou trhl a zarazil se. Zadíval se mým směrem. Do prdele! Nesměl mě poznat. Ještě ne.

Snažila jsem se mu vložit tabletku do stažených úst. „No tak, Niku… spolkni ji. Bude ti líp,“ konejšila jsem ho.

Chytil třesoucí se dlaní můj obličej a přitáhl si mě k sobě. Vyjekla jsem. Ucítila jsem jeho rty. Teplá jemná ústa lemovaná strništěm. Nepovolil sevření, ani když se mu ruka za mým krkem roztřásla.

Měla jsem ho odstrčit. Odtáhnout se, ale sama jsem pocítila vzrušení. I já ho chtěla políbit. Otevřela jsem ústa a nechala jeho jazyk do nich vklouznout. Byl vášnivější, než jsem si pamatovala. V polibku jsem poznala nejen vzrušení, ale i příšernou potřebu. Zrychleně dýchal a zároveň se třásl. Místo abych se odtáhla, jsem se naklonila blíž a dovolila mu položit se na polštář. Získal stabilitu a třes se uklidnil. Vrážel mi jazykem do pusy a ničil mě svým vzdycháním.

Vzpomněla jsem si, kolikrát jsme ráno startovali tímto způsobem, kolikrát mě držel v posteli a hodiny mi dokazoval, jak nechci nikam vstávat. Chybělo mi to.

„Bude to dobrý,“ špitla jsem a odešla do obýváku.

Já na ni totiž nevěřícně kulila oči.